ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 р. 	Справа № 440/6403/25	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Чалого І.С.,
Суддів: Семененко М.О. , Подобайло З.Г. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков) від 03.04.2026 по справі № 440/6403/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1 
третя особа Військова частина НОМЕР_2  
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа - Військова частина НОМЕР_2 , в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , що полягає у невиплаті ОСОБА_1 при звільненні з військової служби грошової компенсації за невикористану основну щорічну відпустку за 2022 рік, яка становить 30 календарних днів; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану основну щорічну відпуску за 2022 рік, яка становить 30 календарних днів; визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , що полягає у невиплаті ОСОБА_1 при звільненні з військової служби грошової компенсації за невикористані додаткові щорічні відпустки як учаснику бойових дій, які становлять 10 календарних днів за 2024 рік та 10 календарних днів за 2025 рік; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані додаткові щорічні відпустки як учаснику бойових дій, які становлять 10 календарних днів за 2024 рік та 10 календарних днів за 2025 рік.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03.04.2026 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , що полягає у невиплаті ОСОБА_1 при звільненні з військової служби грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , що полягає у невиплаті ОСОБА_1 при звільненні з військової служби грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2024, 2025 роки. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2024, 2025 роки. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.04.2026 та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 364 від 28.12.2024 солдат ОСОБА_1 не використав щорічну основну відпустку лише за 2023 та 2024 рік. У вищевказаному наказі, так і у грошовому атестаті, який надійшов з Військової частини НОМЕР_2 , відомості про невикористання позивачем щорічної основної відпустки за 2022 року (що надало б йому право на відповідну компенсацію) відсутні. Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач проходив військову службу з 10.03.2022, тобто якщо б до наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 364 від 28.12.2024 були б внесені відповідні зміни, то за 2022 рік позивач набув би право на 23 дні щорічної основної відпустки (9 повних місяців помножених на 2,5 із збільшенням до повного дня), оскільки відповідно до абзацу 3 та 4 пункту 3 розділу ХХХІ Порядку № 260 розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення обчислюється з такого розрахунку 2,5 календарних дня за кожен повний місяць служби (тим, які мають вислугу до 10 календарних років), а одержана в результаті обчислення тривалість відпустки округлюється в бік збільшення до повного дня. Щодо виплати компенсації за невикористані додаткові щорічні відпустки як учаснику бойових дій, стверджує, що за час проходження військової служби позивачем у Військовій частині НОМЕР_1 останній копії посвідчення учасника бойових дій не надавав, копія посвідчення учасника бойових дій відсутня у справі позивача, останній не повідомляв своїх безпосередніх командирів про наявність у нього статусу учасники бойових дій, зокрема рапортом. Крім того, позивач за час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України не брав. У зв`язку з цим, Військова частина НОМЕР_1 не знала та не могла знати про наявність у позивача статусу учасника бойових дій, що могло б бути підставою для виплати компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку.
ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.04.2026 без змін. Зазначає, що після виконання Військовою частиною НОМЕР_2 вимог ухвали суду Полтавського окружного адміністративного суду про витребування доказів матеріали справи № 440/6403/25 містять беззаперечні докази того, що позивач не використав жодного дня в якості основної щорічної відпустки за 2022 рік. Щодо права позивача на грошову компенсацію додаткової оплачуваної відпустки, як учаснику бойових дій, вказує, що 29.05.2024 начальником управління персоналу (G1) штабу ІНФОРМАЦІЯ_1 видано позивачу посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 (наявна у матеріалах справи). Разом з тим, як вбачається з картки особового рахунку військовослужбовця за 2025 рік, при звільненні позивача з військової служби відповідачем нараховано компенсацію відпустки УБД (учасника бойових дій) у розмірі 0,00 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 308, п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач у період з 10.03.2022 по 28.12.2024 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 .
Відповідно до витягу із наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 28.12.2024 № 364 позивача виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення і направлено для подальшого проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно витягу із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.02.2025 № 45 позивача виключено 13.02.2025 із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення у зв`язку з його звільненням з військової служби у запас, та наказано виплатити йому компенсацію за невикористані щорічну основну відпустку за 2023-2025 роки.
Стверджуючи про невиплату всіх належних при звільненні з військової служби сум грошового забезпечення, а саме: грошової компенсації за невикористану основну щорічну відпуску за 2022 рік, яка становить 30 календарних днів, невикористані додаткові щорічні відпустки як учаснику бойових дій, які становлять 10 календарних днів за 2024 рік та 10 календарних днів за 2025 рік, позивач звернувся до суду з позовом. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправної бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 , що полягає у невиплаті ОСОБА_1 при звільненні з військової служби грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік, а також за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2024, 2025 роки.
У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік, а також за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2024, 2025 роки.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову, з огляду на наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі по тексту – Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
За приписами ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. 
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
За змістом ч.1 ст.10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
У силу абзацу 3 п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-XII у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України "Про відпустки".
Згідно зі ст.4 Закону України «Про відпустки» установлюються такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» передбачено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Відповідно до ст.5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги, а саме використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення Збройних Сил України закріплені у Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженому наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі по тексту – Порядок № 260; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Пункт 2 розділу І Порядку № 260 визначає, що грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; винагорода за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду); премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту, винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду)), а також додаткова винагорода та одноразова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.
Пунктом 16 розділу І Порядку № 260 встановлено, що виплата додаткових видів грошового забезпечення, не передбачених цим Порядком, здійснюється відповідно до чинного законодавства України.
Пункти 3-6 розділу ХХХІ Порядку № 260 визначає, що у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
При цьому грошове забезпечення за період наданої відпустки або розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення обчислюється з такого розрахунку:
тим, які мають вислугу до 10 календарних років, - 2,5 календарних дня;
тим, які мають вислугу від 10 до 15 календарних років, - 2,9 календарних дня;
тим, які мають вислугу від 15 до 20 календарних років, - 3,3 календарних дня;
тим, які мають вислугу 20 і більше календарних років, - 3,8 календарних дня.
Одержана в результаті обчислення тривалість відпустки округлюється в бік збільшення до повного дня.
Грошове забезпечення за період відпустки виплачується до дня закінчення відпустки включно на підставі наказу командира військової частини.
Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), накази про звільнення яких підписано минулого року, але які не виключені зі списків військової частини, відпустка за період служби в поточному році не надається і грошове забезпечення за час такої відпустки не виплачується.
Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які мають право на щорічні додаткові відпустки відповідно до чинного законодавства України, виплачується компенсація за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, яка надається в повному обсязі або пропорційно часу, прослуженому в році звільнення.
Розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення місячного розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.
Аналізуючи наведені норми, колегія суддів зазначає, що законодавство не передбачає можливості позбавлення військовослужбовця права на відпустку, яке він не реалізував у попередньому календарному році. У кожному наступному календарному році військовослужбовець має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані у попередніх роках. Це, зокрема, виражається і в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з військовослужбовцем, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.
Так, відповідно до частини 1 статті 24 Закону № 504/96-ВР і частини 1 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Вказані норми в сукупності свідчать про те, що у випадку звільнення військовослужбовця - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ними дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та статтею 12 Закону № 3551-XII.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 19.01.2021 у справі № 160/10875/19, який відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України є обов`язковим для врахування при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Предметом спору у цій справі є нарахування та виплата позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2022 рік, грошової компенсації за додаткову відпустку за 2024 рік, додаткову відпустку за 2025 рік, як учаснику бойових дій.
З матеріалів справи встановлено, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 з 10.03.2022 по 28.12.2024 та у Військовій частині НОМЕР_1 з 28.12.2024 по 13.02.2025.
Водночас, матеріали справи не містять доказів надання позивачу щорічної основної відпустки за 2022 рік та нарахування та виплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік.
Також суд звертає увагу, що у матеріалах справи наявна довідка про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, в якій зазначено, що солдат ОСОБА_1 у період з 24.02.2023 по 30.03.2023, з 01.11.2023 по 25.03.2024, з 19.06.2024 по 21.06.2024 та з 10.09.2024 по 13.09.2024 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в районі н.п. Оріхів, Пологівського району Запорізької області, н.п. Селідове, Очеретине, Новокалинове, Покровського району Донецької області. н.п. Вовчанськ, Чугуївського району, Харківської області.
Залученою до матеріалів справи копією посвідчення учасника бойових дій позивача підтверджено, що його видано 19.05.2024.
Отже, колегія суддів доходить висновку про наявність у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік та додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2024, 2025 роки.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 , що полягає у невиплаті ОСОБА_1 при звільненні з військової служби грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік, а також за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2024, 2025 роки та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік, а також за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2024, 2025 роки.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач проходив військову службу з 10.03.2022, тобто якщо б до наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 364 від 28.12.2024 були б внесені відповідні зміни, то за 2022 рік позивач набув би право на 23 дні щорічної основної відпустки (9 повних місяців помножених на 2,5 із збільшенням до повного дня), колегія суддів вважає такими, що не впливають на спірні правовідносини, оскільки суд першої інстанції не давав вказівку у резолютивній частині судового рішення на визначену кількість днів невикористаної відпустки, як про це просив позивач, і щодо основної за 2022 рік, і щодо додаткової за 2024-2025 роки. 
Посилання апелянта на те, що Військова частина НОМЕР_1 не знала та не могла знати про наявність у позивача статусу учасника бойових дій, що могло б бути підставою для виплати компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, не спростовують висновки суду першої інстанції про право позивача на отримання грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2024, 2025 роки.
Інші доводи і заперечення сторін по суті спору, з урахуванням наведеного, на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Доводів щодо незгоди з розміром задоволених судом першої інстанції судових витрат на професійну правничу допомогу апеляційна скарга не містить.
Отже, переглянувши рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, у відповідності до ч.1 ст.308 КАС України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.04.2026 по справі № 440/6403/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	І.С. Чалий 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	М.О. Семененко   З.Г. Подобайло