КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

				

		

ПОСТАНОВА
 ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

15 червня 2026 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Кепкал Л.І., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника Газізової Ю.Л. з доповненнями захисника Кропиви Т.О. в інтересах ОСОБА_1 на постанову судді Дарницького районного суду м. Києва від 28 серпня 2025 року про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. ст. 124, 122-4 КУпАП

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , -

встановила:

Постановою судді Дарницького районного суду м. Києва від 28 серпня 2025 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-4 та ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, зі стягненням судового збору в дохід держави у розмірі 605,60 грн.
Згідно постанови судді, водій ОСОБА_1 , 08.08.2025, близько 13-10 год. перебуваючи за адресою м. Київ, вул. Софії Русової, 5, керуючи транспортним засобом Mercedes-Benz д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись заднім ходом не дотримався бокового інтервалу в наслідок чого здійснив наїзд на транспортний засіб Nissan д.н.з. НОМЕР_2 . При ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Своїми діями водій ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.3 "б", п. 13.1, п. 10.9 ПДР, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП.
Також, водій ОСОБА_1 , 08.08.2025, близько 13-10 год. перебуваючи за адресою м. Київ, вул. Софії Русової, 5, керуючи транспортним Mercedes-Benz д.н.з НОМЕР_1 , будучи причетним до ДТП покинув місце події. Своїми діями водій ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.10."а" ПДР, за що передбачена відповідальність за ст. 122-4 КУпАП.

Не погоджуючись із постановою судді, захисник Газізова Ю.Л. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить постанову Дарницького районного суду м. Києва від 28 серпня 2025 року змінити, застосувавши до ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу, передбачене санкцією статей 122-4, 124 КУпАП. 
Крім того, апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови Дарницького районного суду м. Києва від 28.08.2025, мотивуючи клопотання тим, що суд розглядав справу без особистої присутності ОСОБА_1 , він не мав реальної можливості ознайомитися з постановою та своєчасно її оскаржити у встановлений законом строк. Лише 04.09.2025 в ЄДРСР було забезпечено доступ до її повного тексту. 
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт вказує, що суд приймаючи постанову про позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортними засобами строком на 2 роки, дійшов помилкового висновку, що він вчинив грубе правопорушення і такий висновок не відповідає фактичним обставинам справи та порушує принципи індивідуалізації покарання і пропорційності адміністративного стягнення. 
Заперечуючи твердження суду першої інстанції про нібито «не усвідомлення ОСОБА_1 правил поведінки у суспільстві та зневажливе ставлення до Закону», апелянт зазначає, що фактичні обставини свідчать про протилежне. ОСОБА_1 відразу визнав свою провину, подав до суду клопотання про визнання винуватості, висловив щире каяття та взяв на себе зобов`язання добровільно відшкодувати завдані збитки потерпілій стороні.
Апелянт зазначає, що у зв`язку з невідкладною необхідністю терміново доставити домашнього улюбленця до ветеринарної клініки та обмаль часу на очікування власника пошкодженого авто, ОСОБА_1 , як суд сам зазначив у постанові, залишив свій номер телефону на пошкодженому автомобілі, що підтверджує його добросовісність і прагнення мирно врегулювати ситуацію та компенсувати матеріальні збитки, які не є значними, і дії правопорушника демонструють усвідомленість його поведінки та готовність до відшкодування наслідків.
Таким чином, на думку апелянта, твердження суду про «не усвідомлення суспільної небезпеки» та «зневажливе ставлення до Закону» не відповідають дійсності. Реальна поведінка ОСОБА_1 свідчить про усвідомленість його дій, щире каяття, добросовісність та готовність до відшкодування збитків, що є обставинами, які пом`якшують відповідальність і повинні бути враховані при визначенні виду та міри адміністративного стягнення.
Також апелянт звертає увагу, що з матеріалів справи видно, що відсутні будь-які дані про попередні грубі порушення ПДР ОСОБА_1 , які могли б обґрунтовувати застосування більш суворого виду адміністративного стягнення.
Апелянт наголошує, що в оскаржуваній постанові суд першої інстанції не врахував особу ОСОБА_1 , його щире каяття, добровільне сприяння врегулюванню наслідків ДТП, відсутність наміру уникнути відповідальності та інші обставини, що пом`якшують відповідальність.
Крім того, апелянт звертає увагу, що суд першої інстанції суб`єктивно оцінював виключно особу ОСОБА_1 , його поведінку та наміри, але при цьому не врахував фактичну шкоду, завдану правопорушенням, яка була мінімальною і по суті відсутня. Такий підхід є неправильним, оскільки при визначенні міри адміністративного стягнення необхідно оцінювати як особу правопорушника, так і реальні наслідки його дій.
У цьому контексті, на думку апелянта, застосована судом першої інстанції санкція є невиправдано суворою, оскільки ОСОБА_1 не намагався уникнути відповідальності, залишив на автомобілі свій номер телефону та мав поважну причину для залишення місця події. Покарання не відповідає принципу пропорційності між тяжкістю правопорушення та заходом адміністративного стягнення, закріпленому у ст. 23 та ст. 33 КУпАП.
В доповненнях захисник Кропива Т.О. наголошує, що ОСОБА_1 у зв`язку з крайньою необхідністю, зумовленою негайною потребою доставити до ветеринарної клініки собаку, що потребувала невідкладної допомоги, що підтверджується копією квитанції про сплату рахунку за послуги в клініці, вчинив правопорушення, що спричинило пошкодження транспортного засобу, який був припаркований поруч та вимушений був покинути місце вчинення ДТП. 

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_1 та його захисника Кропиви Т.О., які підтримали апеляційну скаргу, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Щодо питання про поновлення строку на оскарження постанови, то слід зазначити, що як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_1 не був присутній в судовому засіданні при розгляді справи 28 серпня 2025 року, копія постанови у встановленому законом порядку йому не направлялась. З ЄДРСР вбачається, що постанову було забезпеченого для загального доступу 04 вересня 2025 року. У зв`язку з викладеним, з метою забезпечення реалізації права на апеляційний перегляд судового рішення, вважаю, що строк апеляційного оскарження постанови судді Дарницького районного суду м. Києва від 28 серпня 2025 року слід поновити.
По суті апеляційної скарги слід зазначити наступне.
Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справи в межах апеляційної скарги. 
Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 124, 122-4 КУпАП, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому апеляційним судом не перевіряються. 
Водночас, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про суворість накладеного на ОСОБА_1 адміністративного стягнення, що не відповідає тяжкості вчиненого правопорушення, накладення його без врахування судом обставин, що пом`якшують відповідальність. 
З постанови суду вбачається, що при вирішенні питання про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення, суд першої інстанції врахував особу правопорушника, конкретні обставини вчиненого ним правопорушення, а саме: не усвідомлення суспільної небезпечності, не усвідомлення того, що володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди, керування транспортним засобом без посвідчення водія, залишення місця ДТП та дійшов висновку про накладення адміністративного у виді позбавлення права керування транспортними засобами. 
Відповідно до положень ст. 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
У відповідності до ч. 2 ст. 33 КУпАП при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність. 
Стаття 34 КУпАП «Обставини, що пом`якшують відповідальність за адміністративне правопорушення» до таких обставин відносить: 1) щире розкаяння винного; 2) відвернення винним шкідливих наслідків правопорушення, добровільне відшкодування збитків або усунення заподіяної шкоди.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошує, що при призначенні покарання (а адміністративні стягнення в цьому контексті розглядаються як «покарання» у сенсі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) суд має враховувати низку факторів для забезпечення його пропорційності та індивідуалізації.
Одним із видів покарань у розумінні ЄСПЛ є штрафи, суворість яких оцінюється не лише за розміром, але й за метою застосування. У рішенні по справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v Turkey) від 28 вересня 1999 року, Європейським судом з прав людини штраф у розмірі 60 DM був оцінений як покарання з огляду на цілі його застосування. Це підкреслює, що навіть у справах про адміністративні правопорушення, які за своєю природою можуть бути прирівняні до «кримінальних» у конвенційному розумінні, суд має ретельно оцінювати всі обставини для призначення справедливого та ефективного, але не надмірного покарання, особливо враховуючи принцип індивідуалізації покарання.
Метою адміністративного стягнення, згідно зі статтею 23 КУпАП, є виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, тобто воно переслідує виховну та превентивну цілі. На відміну від кримінального покарання, адміністративне стягнення не передбачає каральної мети як основної.
Так, санкція статті 122-4 КУпАП, якою передбачена відповідальність за більш серйозне правопорушення з числа вчинених, передбачає можливість призначення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами, або адміністративний арешт.
Відповідно до ч. 2 ст. 30 КУпАП позбавлення наданого даному громадянинові керування транспортними засобами застосовується за грубе або повторне порушення порядку користування цим правом. 
Застосування до ОСОБА_1 стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, за обставин даної справи, коли відсутні тяжкі наслідки та має місце добровільне відшкодування шкоди, відсутність у потерпілої будь - яких претензій та з врахуванням позиції потерпілої про можливість накладення адміністративного стягнення у виді штрафу, є непропорційним та створює надмірний тягар для особи. Це не відповідає виховній та превентивній меті адміністративного стягнення, а також принципам пропорційності та індивідуалізації, які визначаються практикою ЄСПЛ (справа «A and B v. Norway», рішення 15 листопада 2016 року).
Апеляційний суд доходить до переконання, що висновок суду першої інстанції про накладення на ОСОБА_1 стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки, є необґрунтованим та неспівмірним вчиненому діянню, що є підставою для зміни оскаржуваної постанови в частині накладеного адміністративного стягнення.
При вирішенні питання щодо визначення виду адміністративного стягнення, апеляційній суд враховує, характер події, те, що внаслідок вчинення ОСОБА_1 дорожньо-транспортної пригоди, транспортні засоби отримали незначні механічні пошкодження, тяжких наслідків від його дій не настало та відсутні обставини, які обтяжують відповідальність. 
Крім того, апеляційний суд враховує особу ОСОБА_1 , який визнав свою вину повністю, щиро розкаявся; до того, таку позицію займав з моменту ДТП, що підтверджується тим, що після вчинення ДТП він на пошкодженому автомобілі залишив записку з вказаним своїм номером мобільного телефону та своїм ім`ям, що підтверджує його добросовісність і прагнення мирно врегулювати ситуацію та компенсувати матеріальні збитки, які є незначними; вчинені ним правопорушення не спричинили істотної шкоди громадським або державним інтересам. 
Окрім іншого, апеляційний суд враховує думку потерпілої, яка не має до ОСОБА_1 будь - яких претензій та не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, адже, на її думку, накладення стягнення у виді позбавлення прав керування транспортним засобом є занадто суворим стягненням та не відповідатиме характеру вчиненого.
При цьому, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про не усвідомлення ОСОБА_1 правил поведінки у суспільстві та зневажливе ставлення до Закону, оскільки такий висновок не відповідає фактичним обставинам справи та порушує принципи індивідуалізації покарання і пропорційності адміністративного стягнення. Так, як вбачається з наданих суду документів, ОСОБА_1 дійсно, будучи причетним до дорожньо - транспортної пригоди, залишив місце ДТП, однак, зробив це виключно тому, що тривалий час не міг дочекатись водія припаркованого авто, а чекати невизначений час він не міг, оскільки поспішав доставити до ветеринарної клініки собаку, що потребувала невідкладної ветеринарної допомоги (що було вірно встановлено судом першої інстанції) та підтверджується долученою до матеріалів справи довідкою ветлікарні та копією квитанції про сплату рахунку за послуги в клініці. Більш того, перед тим, як залишити з поважних причин місце ДТП, ОСОБА_1 на лобовому склі автомобіля потерпілої залишив записку, де вказав свій номер мобільного телефону та ім`я, щоб бути на зв`язку для врегулювання ситуації. Вказану обставину підтвердила потерпіла ще в поясненнях, наданих на момент оформлення матеріалів на місці ДТП. 
Враховуючи вищезазначені обставини, апеляційний суд доходить висновку, що підстав для призначення ОСОБА_1 на підставі вимог ч. 2 ст. 36 КУпАП адміністративного стягнення, передбаченого ст.ст. 124, 122-4 КУпАП, у виді позбавлення права керування транспортними засобами не має, та відповідно, доходить висновку про зміну постанови судді Дарницького районного суду м. Києва від 28 серпня 2025 року в частині накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення на підставі ч. 2 ст. 36 КУпАП, в межах санкції ст. 122-4 КУпАП, яка є більш серйозною з числа вчинених правопорушень, з позбавлення права керування транспортними засобами на штраф.
На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП,-

п о с т а н о в и л а:

Клопотання захисника Газізової Ю.Л. в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити.
Поновити строк на апеляційне оскарження постанови Дарницького районного суду м. Києва від 28 серпня 2025 року. 
Апеляційну скаргу захисника Газізової Ю.Л. з доповненнями захисника Кропиви Т.О. в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити. 
Постанову судді Дарницького районного суду м. Києва від 28 серпня 2025 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-4 та ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки - змінити в частині накладеного адміністративного стягнення. 
Пом`якшити ОСОБА_1 адміністративне стягнення, накладене за ст. ст. 122-4, 124 КУпАП на підставі ч. 2 ст. 36 КУпАП, з позбавлення права керування транспортними засобами на строк один рік на штраф в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 (три тисячі чотириста) гривень.
В іншій частині постанову суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з моменту її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Л.І. Кепкал