Справа № 127/16996/25
Провадження № 2/127/3431/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)

02 червня 2026 року	місто Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області
в складі головуючого судді Бойко В.М.,
за участі секретаря судового засідання Іщенко А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці, в порядку спрощеного провадження із викликом (повідомленням) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНПРОМ МАРКЕТ" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
ВСТАНОВИВ:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНПРОМ МАРКЕТ» звернулось до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики №75245518 від 16.06.2021 року у загальному розмірі 15 447,50 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.06.2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем було укладено договір позики №75245518 в електронній формі, відповідно до умов якого позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 5 000,00 грн строком на 15 днів зі сплатою процентів за користування позикою у розмірі 1,99 % на день.
Зазначений договір укладено шляхом використання електронного підпису позичальника у вигляді одноразового ідентифікатора, що відповідає вимогам законодавства України у сфері електронної комерції. Позивач посилається на те, що відповідач був належним чином ідентифікований, а укладення договору відбулося після проходження процедури реєстрації, підтвердження персональних даних та акцепту умов договору.
На виконання умов договору позикодавцем було перераховано грошові кошти у сумі 5 000,00 грн на платіжну картку відповідача через платіжну установу, що підтверджується відповідними платіжними документами та довідками.
Позивач зазначає, що відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, грошові кошти у встановлений строк не повернув, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на момент звернення до суду становить 15 447,50 грн., з яких 5 000,00 грн. основна сума боргу, 10 447,50 грн. нараховані проценти.
Також позивач зазначає, що право вимоги за вказаним договором позики неодноразово відступалося. Зокрема, 19.11.2021 року між первісним кредитором та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» укладено договір факторингу, за яким останнє набуло право вимоги до відповідача. У подальшому, 03.04.2023 року між ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» укладено договір факторингу №030423-ФК, на підставі якого позивач набув право грошової вимоги до відповідача за вказаним договором позики.
Відповідно до витягу з реєстру прав вимог, позивач набув право вимоги до відповідача у повному обсязі заборгованості.
Позивач також вказує, що відповідач не здійснив жодного платежу на погашення заборгованості, у зв`язку з чим остання підлягає стягненню у судовому порядку.
Позивач просить суд розглянути справу у порядку спрощеного позовного провадження без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, а також стягнути з відповідача судові витрати, зокрема судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.06.2025 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін, з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином подав до суду заяву про часткове визнання позовних вимог, у якій зазначив, що визнає тільки тіло кредиту, та зазначив що він є військовослужбовцем, та просив не стягувати з нього суму відсотків.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак в матеріалах справи міститься заява, в якій останній просив розглядати справу у його відсутність, позов підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідно до п. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.
Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини. 
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\2003).
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або тож кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, письмові докази, подані сторонами, а також пояснення, викладені у позовній заяві, відзиві та відповіді на відзив, оцінивши їх у сукупності відповідно до вимог ст. 7681, 89 ЦПК України, встановив наступні фактичні обставини та дійшов відповідних правових висновків.
Судом встановлено, що 16.06.2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір позики №75245518, який оформлено в електронній формі.
Відповідно до умов вказаного договору позики позичальнику було надано грошові кошти у розмірі 5 000,00 грн. строком на 15 календарних днів, тобто до 01.07.2021 року, зі сплатою процентів за користування позикою у розмірі 1,99 % на день. (а.с.23-24).
Факт укладення договору підтверджується його текстом, умовами підписання за допомогою одноразового ідентифікатора, довідкою про ідентифікацію позичальника, а також матеріалами справи, які містять відомості про електронну комерційну процедуру укладення правочину.
Суд виходить з того, що відповідно до ст. 205, 207 ЦК України правочин може вчинятися в електронній формі, а електронний підпис (у тому числі одноразовий ідентифікатор) є належним засобом ідентифікації сторони правочину. Крім того, згідно із Законом України «Про електронну комерцію» електронний договір прирівнюється до письмового договору та має таку ж юридичну силу.
Отже, суд дійшов висновку, що договір позики №75245518 є належним і дійсним правочином, який породив цивільно-правові зобов`язання між сторонами. 
На виконання умов договору позики первісним кредитором було здійснено перерахування грошових коштів у сумі 5 000,00 грн. на платіжну картку відповідача через платіжну установу. (а.с.37).
Таким чином, суд дійшов висновку, що факт надання відповідачу кредитних коштів у сумі 5 000,00 грн. є доведеним належними, допустимими та взаємопов`язаними доказами, наявними у матеріалах справи.
Відповідач доказів повернення отриманих коштів або сплати процентів не надав, що відповідно до ст. 81 ЦПК України свідчить про недоведеність виконання ним своїх зобов`язань.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а згідно зі ст. 610, 612 ЦК України порушення зобов`язання має місце у разі його невиконання або неналежного виконання.
Судом встановлено, що право вимоги за договором позики №75245518 перейшло від первісного кредитора до ТОВ «Фінансова компанія управління активами» на підставі договору факторингу від 19.11.2021 року, а в подальшому до ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» на підставі договору факторингу №030423-ФК від 03.04.2023 року.
Відповідно до ст. 512, 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у тому обсязі та на умовах, що існували на момент переходу права вимоги.
Належність позивача як нового кредитора підтверджується витягами з реєстрів прав вимог, договорами факторингу та доданими до матеріалів справи актами приймання-передачі.
Отже, позивач є належним кредитором у спірних правовідносинах та має право вимагати виконання зобов`язання у судовому порядку.
Щодо розміру заявленої заборгованості суд зазначає наступне.
Позивачем заявлено до стягнення 15 447,50 грн., з яких 5 000,00 грн. становить основний борг, 10 447,50 грн. проценти за користування позикою.
Відповідач подав заяву про часткове визнання позову, в якій визнав 5 000,00 грн. основного боргу, заперечуючи проти нарахування процентів, посилаючись на те що він є військовослужбовцем.
Разом з тим, суд зауважує, що відповідно до положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.
При цьому, як вбачається з постанови Верховного Суду від 22 квітня 2021 року по справі 264/6124/18, особливий період діє в Україні з моменту оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав, а тому дію особливого періоду не припинено.
Вказану правову позицію щодо тлумачення поняття «особливий період» Верховний Суд уже однозначно сформулював у своїх постановах від 11 квітня 2019 року (справа № 233/4985/17, провадження № 51-9182 км18), від14 лютого 2018 року (провадження № 61-4157св18 та № 61-3951св18), від 20 лютого 2018 року (провадження № 61-4255св18), від 25 квітня 2018 року (провадження №61-1664св17), від 21 лютого 2019 року (провадження № 51-7411км18).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд дослідивши надані докази прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог з тих підстав, що відповідач на момент укладення договору кредиту був військовослужбовцем на якого поширювалася дія ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Тому з урахуванням того, що договір укладений у електронному вигляді, сторони погодили усі його істотні умови. Відповідач прострочив взяті на себе зобов`язання у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню у вигляді заборгованості за основною сумою боргу за договором позики №75245518 у сумі 5 000,00 грн.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, позивачу слід стягнути сплачений ним судовий збір у сумі 783,80 грн. оскільки позовні вимоги задоволено частково.
Щодо витрат на правничу допомогу, слід зазначити наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу віднесені саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом з тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно з ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
За змістом статей 137,141 ЦПК України витрати на правничу допомогу мають бути дійсними (реальними), співмірними, необхідними, а їх розмір розумним з огляду на складність справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини наведеної, зокрема, у пункті 95 рішення від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», пункті 80 рішення від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При цьому, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East|West Aliance Limited» проти України», заява № 19336/04), обґрунтованим слід вважати розмір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим на виконання таких робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одним з основних елементів верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість та кількість підготовлених документів, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Як слідує з матеріалів справи, позивачем в підтвердження своїх витрат надано: договір про надання правничої допомоги №01-11/24 від 01.11.2024 року, витяг з акту №11-П приймання-передачі надання правничої допомоги від 30.04.2025 року за договором №01-11/24 від 01.11.2024 року, акт приймання-передачі справ на надання правничої допомоги, платіжна інструкція кредитного переказу коштів №579934663.1 від 30.04.2025 року на суму 402500,00 грн., ордер на надання правничої допомоги та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, виданого на ім`я Ткаченко Ю.О.
Надаючи оцінку наданим доказам, суд зважає, що предметом позову є стягнення заборгованості за договором позики, справа є малозначною в силу вимог закону та не є складною, розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження, в даній категорії спірних правовідносин наявна усталена судова практика, обсяг наданих доказів є невеликим, а формування позиції та підготовка матеріалів не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи. Тому, враховуючи складність справи та виконані роботи, результат розгляду справи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 2 000,00 грн. витрат на правничу допомогу.
Керуючись ст. 526, 527, 530, 536, 610-611, 625, 628, 629, 634, 638, 639, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України Законом України «Про електронну комерцію», ст. 81, 141, 263-265, 279, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНПРОМ МАРКЕТ» заборгованість за договором позики №75245518 від 16.06.2021 року у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 коп., з яких: 5 000 грн. 00 коп. - основна сума боргу.
Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «ФІНПРОМ МАРКЕТ» судові витрати на оплату судового збору в розмірі 783 (сімсот вісімдесят три) гривні 80 копійок за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП – НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНПРОМ МАРКЕТ» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень 00 копійок. 
В частині інших вимог відмовити.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте Вінницьким міським судом Вінницької області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його складення апеляційної скарги. 
Учасники справи:
Позивач: ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНПРОМ МАРКЕТ», код ЄДРПОУ 43311346, місцезнаходження юридичної особи: 08205, м. Ірпінь, вул. Стельмаха Михайла, буд. 9 А, офіс 204.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення суду складено 04.06.2026.

Суддя: