Справа № 463/7669/22 Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я. 
Провадження № 22-ц/811/1886/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
17 квітня 2026 року м. Львів 
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Хоцяновича О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 06 травня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про заміну стягувача у виконавчому листі в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та будинком, приведення майна до попереднього стану,
встановив:
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 10 травня 2024 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_4 житловим будинком та земельною ділянкою (кадастровий номер 4610160300:03:002:0139, площею 0,0550 га), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом передачі ОСОБА_4 дублікатів ключів від усіх дверей житлового будинку, хвіртки і воріт огорожі та надання йому безперешкодного доступу до житлового будинку та земельної ділянки.
Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 привести житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 до попереднього стану у відповідності до технічного паспорту від 12.04.1985 року.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 по 744,30 грн. з кожного сплаченого судового збору.
Постановою Львівського апеляційного суду від 21 лютого 2025 року рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10 травня 2024 року залишено без змін, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 – адвоката Луки Т.М. залишено без задоволення.
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просила замінити сторону у виконавчому листі по справі №463/7669/22 – позивача/стягувача ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його правонаступником – спадкоємцем ОСОБА_1 .
Заяву ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_4 , який є позивачем у даній справі та стягувачем за виконавчим листом. 
Після смерті чоловіка заявниця успадкувала все належне йому майно, зокрема: житловий будинок та земельну ділянку (кадастровий номер 4610160300:03:002:0139, площею 0,0550 га), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а отже, вона є правонаступником ОСОБА_4 у матеріальних правовідносинах, що склались між сторонами у даній справі.
Вважає, що спірні правовідносини допускають правонаступництво, оскільки ухвалене на користь її чоловіка рішення стосується успадкованого нею після його смерті нерухомого майна.
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 06 травня 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалу суду оскаржила ОСОБА_1 , просила її скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити.
Апелянт наголошує, що після смерті свого чоловіка ОСОБА_4 вона успадкувала нерухоме майно, яке було предметом спору в даній справі, тому спірні правовідносини допускають правонаступництво, адже, рішенням суду зобов`язано відповідачів привести житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , у попередній стан, однак, вона не може реалізувати права сторони у справі, зокрема, на отримання виконавчих листів та звернення їх до виконання.
Звертає увагу, що суд першої інстанції, зробивши висновки про те, що у спірних правовідносинах допускається правонаступництво, неправомірно відмовив їй у задоволенні заяви, пославшись на те, що на стадії апеляційного розгляду справи вона двічі заявляла клопотання про залучення її до участі у справі як правонаступника позивача, якого апеляційний суд не вирішував, а лише констатував у своїй постанові від 21 лютого 2025 року, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
Апелянт вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, оскільки: по-перше, під час апеляційного розгляду справи вона подала клопотання про зупинення провадження у справі для залучення правонаступника (а не клопотання про її залучення в якості правонаступника позивача), і це клопотання фактично не було розглянуто; по-друге, на момент подання клопотання про зупинення провадження у справі для залучення правонаступника вона ще не отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку.
Позаяк, звертаючись до суду першої інстанції із даною заявою, вона вже стала правонаступником позивача ОСОБА_4 у матеріальних правовідносинах, отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 28.03.2025 року.
Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність процесуальної можливості залучити її до участі у справі як правонаступника стягувача на стадії виконання судового рішення.
Наголошує, що спірні правовідносини допускають правонаступництво, а оскаржувана ухвала перешкоджає її законному праву на отримання виконавчих листів та подання їх до виконання.
В судове засідання апеляційного суду учасники справи повторно не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.247, ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у відсутності учасників справи без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 07.04.2026 року, є дата складення повного судового рішення – 17.04.2026 року.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Судом встановлено, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 10 травня 2024 року, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 21 лютого 2025 року, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та будинком, приведення майна до попереднього стану задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_4 житловим будинком та земельною ділянкою (кадастровий номер 4610160300:03:002:0139, площею 0,0550 га), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом передачі ОСОБА_4 дублікатів ключів від усіх дверей житлового будинку, хвіртки і воріт огорожі та надання йому безперешкодного доступу до житлового будинку та земельної ділянки. Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 привести житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , до попереднього стану у відповідності до технічного паспорту від 12.04.1985 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 18.05.2024 року.
Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за заповітом, а також довідки приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Кулиняка І.Я., спадкоємцем ОСОБА_4 є його дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно виданого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І.С. свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.03.2025 року, яке зареєстроване в реєстрі за №1642 (спадкова справа №36/2024), ОСОБА_1 після смерті свого чоловіка – ОСОБА_4 отримала в спадщину житловий будинок АДРЕСА_1 , реєстраційний номер в Реєстрі прав власності на нерухоме майно: 2396870846101.
Згідно виданого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І.С. свідоцтва про право на спадщину за заповітом, від 28.03.2025 року, яке зареєстроване в реєстрі за №1644 (спадкова справа №36/2024), ОСОБА_1 після смерті свого чоловіка – ОСОБА_4 отримала в спадщину земельну ділянку, площею 0,055 гектарів, яка розташована: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 4610160300:03:002:0139, цільове призначення земельної ділянки: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 2396858946101.
Враховуючи предмет спору в даній справи, обставини, встановленні рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 10 травня 2024 року, а також видані ОСОБА_1 28.03.2025 року свідоцтва про право на спадщину за заповітом, ОСОБА_1 є новим власником нерухомого майна з приводу якого виник спір між її померлим чоловіком ОСОБА_4 та відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_5 , які чинили перешкоди попередньому власнику в користуванні його майном.
Після смерті ОСОБА_4 обставини не змінилися, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10 травня 2024 року у справі №463/7669/22 залишилося невиконаним зі сторони ОСОБА_2 і ОСОБА_5 , у зв`язку з чим ОСОБА_1 , як новий власник спірного майна, за наявності рішення суду, яке набрало законної сили, позбавлена можливості у належному володінні, користуванні і розпоряджанні спадковим майном.
Протилежного в суді апеляційної інстанції не встановлено.
Відповідно до ст.129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.
Тобто, виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012(v018p710-12)).
Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, – і за її межами.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Чіжов проти України», №6962/02, 17 травня 2005 року ЄСПЛ зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої пунктом 1 статті 6 Конвенції.
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя (рішення ЄСПЛ у справах «Півень проти України», №56849/00, 29 червня 2004, «Горнсбі проти Греції», №18357/91, 19 березня 1997 року).
Відповідно до змісту рішення ЄСПЛ у справі «Шмалько проти України», №60750/00, 20 липня 2004 року, право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
ЄСПЛ також наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.
Сукупний аналіз рішень ЄСПЛ у справах «Алпатов та інші проти України», №7321/05 , 18 грудня 2012 року, «Робота та інші проти України», №7158/04, 17 січня 2013 року, «Варава та інші проти України», №12405/06, 17 січня 2013 року, «ПМП «Фея» та інші проти України», №27617/06, 12 лютого 2013 року, достеменно засвідчує однозначну позицію Суду про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, та констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з Конституцією України.
Слід також згадати рішення ЄСПЛ у справі «Бурміч та інші проти України», №46852/13, 12 жовтня 2017 року, в якому Суд визначив, що Уряду України поки що не вдалося вжити необхідні заходи загального характеру, здатні усунути першопричини системної проблеми, констатованої раніше Судом, і надати ефективний засіб юридичного захисту, спроможний забезпечити усім потерпілим відшкодування на національному рівні. Тривале протягом багатьох років невиконання Україною рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява №40450/04, від 15 жовтня 2009 року) унеможливило вирішення системної проблеми невиконання рішень національних судів, спровокувавши тим самим подальше подання великої кількості заяв, які піднімають питання, аналогічні тим, що розглядалися у цій справі.
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
Аналогічні положення закріплені у статті 442 ЦПК України.
Так, зокрема, частинами першою та другою статті 442 ЦПК України передбачено, що разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.
Згідно з ч.5 ст.442 ЦПК України, положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 03 липня 2019 року в справі №462/1418/10 щодо заміни стягувача у виконавчому провадженні, Верховний Суд виснував, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що спір, який був вирішений судом, стосувався саме власності та не був нерозривно пов`язаний з особою позивача, тому спірні правовідносини допускають правонаступництво, а отже, зміна власника житлового будинку тягне за собою заміну сторони у правовідношенні…Спір про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення, який був вирішений судом, стосувався саме захисту права власності та не був нерозривно пов`язаний з особою власника (позивача).
Аналогічний правовий висновок сформульований Верховним Судом у постанові від 29 травня 2019 року у справі №2-1417/10 щодо заміни сторони у виконавчих провадженнях з приводу виконання виконавчого листа №2-1417 від 07 лютого 2011 року, виданого Залізничним районним судом м. Львова, про зобов`язання відповідачів не чинити перешкод позивачу у користуванні кімнатою квартири та про його вселення у вказану кімнату.
Верховний Суд дійшов висновку, що замінюючи стягувача ОСОБА_2 у виконавчому провадженні ВП №30463871 та у виконавчому провадженні ВП №30464267 на його правонаступника – ОСОБА_1, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що спір, який був вирішений судом, стосувався саме відносин власності та не був нерозривно пов`язаний з особою позивача ОСОБА_2, а тому спірні правовідносини допускають правонаступництво, а, отже, зміна власника кімнати під літ. 1-1, площею 18,4 кв.м, у будинку АДРЕСА_1 тягне за собою заміну сторони у правовідношенні щодо виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 квітня 2010 року про зобов`язання ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_6 не чинити перешкод у користуванні кімнатою під літ. 1-1, площею 18,4 кв.м, у будинку АДРЕСА_1 та про вселення у кімнату під літ. 1-1, площею 18,4 кв.м, у будинку АДРЕСА_1. Залізничний районний суд м. Львова виходив виключно із засад захисту прав ОСОБА_2 як власника спірного будинку, спір, який був вирішений судом, стосувався саме захисту права власності та не був нерозривно пов`язаний з особою власника (позивача ОСОБА_2). Крім того, відповідачами було встановлено паркан, унаслідок чого була відсутня можливість потрапити до придбаної кімнати.
Подібний правовий висновок щодо можливості правонаступництва у спірних правовідносинах викладено також: в ухвалі Верховного Суду від 11 грудня 2020 року у справі №490/940/17 щодо задоволених позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_1 демонтувати встановлену перегородку, товщиною 0,12 м з дверним прорізом, заповненим металевим дверним блоком в коридорі загального користування між мешканцями квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 на четвертому поверсі будинку АДРЕСА_1 та привести коридор загального користування до попереднього розміру та стану внутрішнього оздоблення, які існували до проведення реконструкції квартири АДРЕСА_3 у вигляді прибудови тамбуру, розміром 1,7м х 1,35, площею 3,9 кв.м.; в ухвалі Верховного Суду від 17 червня 2024 року у справі №369/1843/18 щодо задоволених позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні ОСОБА_1 належними їй на праві власності 53/100 ідеальних часток житлового будинку АДРЕСА_1 та зобов`язання ОСОБА_2 знести за свій рахунок самочинно збудовану господарську споруду – гараж на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1.
Згідно зі статтею 55 ЦПК України, у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.
Виходячи зі змісту процесуального законодавства, процесуальне правонаступництво – це заміна сторони у справі іншими особами у зв`язку з переходом до цих осіб матеріальних прав і обов`язків попередньої особи.
Таким чином, підставою процесуального правонаступництва (заміни сторони виконавчого провадження) є наступництво у матеріальних правовідносинах, внаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до статті 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) право на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.
У зв`язку з тим, що спір у даній справі, за захистом якого до суду у жовтні 2022 року звернувся ОСОБА_4 , стосується саме захисту права власності і такий спір не є нерозривно пов`язаний з його особою, тому спірні правовідносини допускають правонаступництво, а отже, суд першої інстанції безпідставно відмовив у вимогах заявниці.
Колегія суддів звертає увагу, що у правовій ситуації, коли в матеріальних правовідносинах відбулося правонаступництво, проте, суд відмовляє у заміні у виконавчому листі сторони стягувача його правонаступником відбувається порушення принципу обов`язковості судового рішення та нівелюється правова мета звернення особи до суду, адже, завданням цивільного судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
На згадані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну стягувача у виконавчому листі, тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 . 
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд
ухвалив:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 06 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про заміну стягувача у виконавчому листі – задовольнити.
Замінити сторону стягувача у виконавчому листі по справі №463/7669/22 ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , його правонаступником – ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ).
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 17 квітня 2026 року.
Головуючий       С.М. Бойко
Судді:         С.М. Копняк
А.В. Ніткевич