Справа№464/2232/26 
пр.№ 3/464/983/26 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.05.2026 року        м.Львів
Суддя Сихівського районного суду м.Львова Тімченко Олена Валеріївна, розглянувши справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КУАП,
у с т а н о в и л а:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВБА № 215328 від 23.03.2026 ОСОБА_1 «23.02.2026 о 00.20 год за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 вчинила відносно своєї дочки гр. ОСОБА_2 домашнє насильство, а саме ображала її нецензурною лайкою, розмовляла на підвищених тонах, чинила психологічний тиск».
Суддя, дослідивши докази по справі, суддя дійшов наступного висновку.
У ст.280 КУАП закріплено обов`язок орган (посадову особу) при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Згідно з п.1 ст.247 КУАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Саме такий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі № 240/12/17.
За змістом ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Диспозицією ч.1 ст.173-2 КУАП передбачено адміністративну відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
У ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
У суді особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, у присутності свого представника – адвоката Шлянти Н.Р. свою винуватість у домашньому насильстві заперечила, зазначаючи, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: вона з двома доньками, однак старша дочка ОСОБА_2 з кінця січня 2026 року проживає у своєї баби ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 . 22 лютого 2026 року вона з меншою донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , лягли спати Біля 24 години 23.02.2026 до них у квартиру прийшли її старша дочка – потерпіла з її матір`ю – ОСОБА_3 , зазначаючи, що їм подзвонив ОСОБА_5 , який служить в ЗСУ (чоловік ОСОБА_1 ) і попросив перевірити чи все нормально. Оскільки вона з дочкою вже спала, це її рознервувало, між ними трьома виник конфлікт, під час якого вони кричали, ображали одне одного, можливо й нецензурними словами. Коли менша дочка побачила бабу, то вирішила піти з нею. По залишенню квартири, як дізналась пізніше, старша дочка викликала поліцію. Працівники поліції відбирали у неї пояснення лише 21 березня 2026 року. 
У суді потерпіла, будучи приведеною до присяги та попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання за ст.384 КК України щодо адміністративного порушення, суду показала, що ОСОБА_1 є її матір`ю, з якою не можуть знайти спільну мову під час проживання в одній квартирі. Тому за два роки до цих подій проживала від матері окремо, винаймаючи квартиру, а після чергового конфлікту з 30 січня 2026 року проживає у баби – матері ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 . У квартирі по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 проживає з меншою дочкою ОСОБА_4 , тобто її сестрою. Надвечір 22.02.2026 до них з бабою передзвонив тато ОСОБА_5 , який воює, повідомив, що між ним та ОСОБА_1 відбувся конфлікт, тому попросив її з бабою піти до матері і подивитися чи все гаразд. Вона з ОСОБА_6 о 24 годині прийшли у квартиру матері, де остання з меншою сестрою спали. Вони їх розбудили, це рознервувало матір. Між ними виник конфлікт, під час якого ображали одне одного, кричали, а потім сварка, на її думку, могла перерости в бійку, тому вона, забравши з квартири сестру, яка вже вдягнулась, бо побачила бабу, з бабою пішли додому. По дорозі вона викликала поліцію з метою заспокоїти матір. Не думала, що вказана ситуація призведе до складення протоколу. Дійно на прохання працівників поліції написала заяву під їх диктовку. Її дії були викликані емоціями. Жодного психологічного насильства мати не вчиняла стосовно неї, а навпаки саме її дії з бабою викликали збуджений стан матері, яка вже спала. Вони з матір`ю перебувають в нормальних відносинах. Просить суд не приймати її заяву, адже жодного домашнього насильства з боку ОСОБА_1 не було, та закрити провадження у справі. 
Протокол про адміністративне правопорушення, до якого долучено форма оцінки ризиків, виклик на 102, рапорт інспектора УПП, заява потерпілої, письмові пояснення ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , не є безумовними та достатніми доказами, оскільки не являють собою імперативного факту доведеності вини особи. Свідок ОСОБА_3 на виклик суду не з`явилась.
Відтак, обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, не знайшли свого підтвердження об`єктивною сукупністю доказів, які не є переконливими, достатньо вагомими і узгодженими між собою, а відтак викликають у суду обґрунтований сумнів.
Суд самостійно збирати докази не має права, позаяк обов`язок щодо збирання доказів, в силу положень ч.2 ст.251 КУАП покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.
Вищевикладене свідчить про те, що поліцією не дотримано відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
З урахуванням наведеного суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, приймаючи до уваги загальний правовий принцип, закріплений у ст.62 Конституції України, який передбачає, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, суддя дійшов висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства, а тому у її діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУАП.
Справа про адміністративне правопорушення підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУАП за відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення.

Керуючись п.1 ч.1 ст.247, ст.283,284 КУАП, 

п о с т а н о в и л а:

Справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КУАП закрити у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.
Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення до апеляційного суду Львівської області через місцевий суд. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО