ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/2506/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Ярош А.І.,
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.
представники учасників справи участі не брали

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі 
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мускатель ЛТД"
на рішення Господарського суду Одеської області від 02.02.2026 року, суддя в І інстанції С.В. Літвінов, повний текст якого складено 12.02.2026, в м. Одесі
у справі: №916/2506/25
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Мускатель ЛТД" 
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮТС-Агропродукт" 
про стягнення 561 931,98 грн

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Мускатель ЛТД" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮТС-Агропродукт" про стягнення 561 931,98 грн з яких 525 634,40 грн основна заборгованість, 6 833,25 грн інфляційні, 29 464,33 грн пеня.
Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на неналежне виконання відповідачем договору № 01-022021 оренди земельної ділянки від 04.02.2021 року, загальною площею 99,9305 га, наданих позивачем у користування, які знаходяться на території Микільської сільської ради (Херсонська область), в частині повної та своєчасної сплати орендної плати за періоди з 01.07.2022 – 30.06.2024 року
Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.02.2026 у справі №916/2506/25 у задоволені позову - відмовлено повністю.
Суд виходив з того, що спірні земельні ділянки розташовані на території, яка відповідно до Переліку, затвердженого наказом Мінреінтеграції № 309 від 22.12.2022, віднесена до територій активних бойових дій. Відповідні статуси підтверджуються нормативними актами та збережені і в подальшому Переліку, затвердженому наказом № 376 від 28.02.2025.
Суд врахував, що законодавством України (зокрема п. 69.14 підрозділу 10 розділу XX ПК України в різних редакціях) передбачено тимчасове звільнення від плати за землю (включно з орендною платою) за земельні ділянки, розташовані на територіях бойових дій або тимчасово окупованих територіях, а також у випадках їх забруднення вибухонебезпечними предметами. З урахуванням правової позиції Верховного Суду у справі № 908/929/24, суд дійшов висновку, що такі гарантії спрямовані на всіх користувачів відповідних земель незалежно від форми власності, оскільки об`єктивно відсутня можливість їх безпечного використання.
Суд встановив, що відповідач був фактично позбавлений доступу до земельних ділянок через бойові дії, постійні обстріли та потенційну мінну небезпеку, що унеможливлює їх використання за цільовим призначенням.
За таких обставин суд визнав доведеним, що невикористання майна зумовлене незалежними від орендаря причинами, а тому застосував ч. 6 ст. 762 ЦК України та дійшов висновку про звільнення відповідача від обов`язку сплати орендної плати за спірний період.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Мускатель ЛТД", в якій скаржник просить скасувати повністю рішення Господарського суду Одеської області від 02.02.2026 у справі №916/2506/25 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що Відповідач не довів належного повідомлення Позивача про неможливість використання орендованих земель, не звертався з відповідними повідомленнями про форс-мажор, не надав сертифіката ТПП України та інших передбачених законом підтверджень. Також відсутні докази своєчасного інформування про зміну стану земель чи ініціювання перегляду або припинення договору. Посилання на форс-мажор є недоведеними, оскільки Відповідач не підтвердив його у встановленому законом порядку, що суперечить вимогам ст. 617 ЦК України та ст. 14-1 Закону «Про ТПП в Україні». Тягар доказування таких обставин покладається на Відповідача, однак він цього не зробив.
Позивач неодноразово надсилав рахунки та вимоги про сплату, однак Відповідач їх ігнорував, не заперечував і не надавав пояснень, при цьому продовжував користування земельними ділянками та допускав утворення заборгованості.
Не доведено фактичної неможливості використання земель: відсутні акти обстеження, підтвердження мінної небезпеки, офіційні документи ДСНС чи інших органів, а також будь-які докази непридатності земель або неможливості проведення сільськогосподарських робіт у спірні періоди.
Суд першої інстанції безпідставно застосував положення, які стосуються земель державної та комунальної власності, тоді як спірні земельні ділянки перебувають у приватній власності, що виключає пряме застосування відповідних податкових пільг. Також неправильно визначено правовий режим території та застосовано невідповідний підрозділ Переліку територій бойових дій, що вплинуло на висновки суду. Розпорядження органу місцевої військової адміністрації про податкові пільги не підтверджує непридатність земель для використання та не змінює договірних зобов`язань сторін.
Таким чином, відсутні належні та допустимі докази об`єктивної неможливості користування майном, а отже підстави для застосування ч. 6 ст. 762 ЦК України відсутні, що не було враховано судом першої інстанції.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що з початку повномасштабного вторгнення РФ він фактично не здійснює господарську діяльність у зв`язку з окупацією частини Херсонської області, де розташовані орендовані земельні ділянки. До 2022 року зобов`язання зі сплати орендної плати виконувались належним чином.
Підприємство було змушене припинити діяльність через бойові дії та окупацію території, втрату доступу до майна, евакуацію працівників та знищення частини активів після деокупації. Посівні кампанії у 2022– 2023 роках не проводилися. 
Відповідач посилається на підтвердження обставин непереборної сили, зокрема розпорядження органів влади щодо включення підприємства до переліку постраждалих, матеріали кримінального провадження про окупацію та втрату доступу до майна, а також розпорядження органів місцевої влади про непридатність земельних ділянок у зв`язку з можливим забрудненням вибухонебезпечними предметами.
Зазначається, що відсутність сертифіката ТПП не є визначальною, оскільки ключовим є фактична неможливість користування майном з незалежних від орендаря причин, що відповідає ч. 6 ст. 762 ЦК України та позиції Верховного Суду.
Відповідач також вказує, що Апелянт не довів наявності у нього можливості безперешкодного використання земельних ділянок, тоді як фактичні обставини свідчать про їх розташування поблизу лінії фронту та небезпеку для життя працівників.
На підтвердження неможливості використання земель подано лист ДСНС про їх потенційне забруднення вибухонебезпечними предметами, а також розпорядження військової адміністрації про визнання ділянок такими, що потребують обстеження та є небезпечними.
Відповідач вважає, що саме ці обставини підтверджують відсутність його вини у несплаті орендної плати, оскільки користування майном було об`єктивно неможливим.
Крім того, зазначається, що застосування норм Податкового кодексу є обґрунтованим, оскільки законодавство пов`язує звільнення від плати за землю з фактом розташування ділянок на територіях бойових дій або окупації, а не з формою власності.
Посилання апелянта на окремі підрозділи Переліку територій вважаються необґрунтованими, оскільки спірні ділянки перебувають у зоні активних бойових дій та потенційної небезпеки, що підтверджується офіційними даними.
У відповіді на відзив позивач зазначає, що доводи Відповідача є необґрунтованими та не спростовують аргументів апеляційної скарги, оскільки фактично зводяться до загальних тверджень про воєнний стан, які не доводять об`єктивної неможливості користування саме спірними земельними ділянками у конкретні періоди, що є предметом доказування у справі № 916/2506/25. Сам по собі факт воєнного стану або загальна складна безпекова ситуація не підтверджує неможливості використання конкретного об`єкта оренди, так само як і посилання на загальновідомість цих обставин не звільняє Відповідача від обов`язку доведення належними та допустимими доказами фактичної неможливості користування земельними ділянками.
Посилання Відповідача на відсутність сертифіката ТПП є необгрунтованими, оскільки доводи не зводилися виключно до цього документа. Натомість йшлося про відсутність у Відповідача будь-якого належного комплексу доказів, який би підтверджував неможливість користування майном, а також про відсутність належної договірної поведінки (звернень, повідомлень, ініціювання зміни умов договору). Сам факт необов`язковості сертифіката ТПП не усуває обов`язку доведення відповідних обставин іншими доказами.
Посилання Відповідача на правові висновки Верховного Суду є вибірковим та таким, що не спростовує позицію апелянта. Практика Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/7495/16, навпаки, підтверджує необхідність доведення саме об`єктивної неможливості використання конкретного майна, а не загальних обставин чи ускладнень господарської діяльності. Аналогічно, постанова у справі № 911/255/23 не може бути застосована автоматично, оскільки вона стосується іншого фактичного складу - тимчасово окупованих територій, тоді як спірні земельні ділянки у цій справі до таких територій не належать.
Доводи Відповідача щодо застосування податкового законодавства є хибними, оскільки норми підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX ПК України регулюють виключно питання податкових платежів за землі державної та комунальної власності та не можуть бути поширені на приватно-правові договірні відносини між сторонами. Орендна плата за договором є цивільно-правовим зобов`язанням і не ототожнюється з податковими платежами до бюджету.
Доводи Відповідача щодо неможливості користування земельними ділянками мають загальний характер, стосуються господарської діяльності підприємства в цілому та не підтверджують факту недоступності або непридатності саме спірних ділянок у конкретні періоди, які є предметом спору. Належних доказів (акти, обстеження, офіційні повідомлення, підтвердження статусу території щодо конкретних кадастрових номерів тощо) Відповідачем не надано.
У письмових поясненнях відповідач зазначив, що спірні земельні ділянки ТОВ «Мускатель ЛТД» розташовані на території Микільської сільської ради Бериславського району Херсонської області, на відстані близько 2 км від лінії фронту, у зв`язку з чим з початку повномасштабного вторгнення ТОВ «ЮТС-Агропродукт» не здійснювало їх обробіток та не збирало врожай через небезпеку для життя і здоров`я працівників та неможливість використання сільськогосподарської техніки.
Також відповідач звернув увагу суду на наявну судову практику Верховного Суду за аналогічними спорами за його участю та долучив постанову Верховного Суду від 21.01.2026 у справі № 650/3776/24, якою залишено без змін постанову Херсонського апеляційного суду про відмову у розірванні договорів оренди та стягненні заборгованості зі сплати орендної плати. При цьому відповідач зазначив, що земельні ділянки у вказаній справі також розташовані у Бериславському районі Херсонської області, проте на більшій відстані від лінії фронту (близько 16 км).
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.03.2026 відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою та призначено справу до розгляду на 12.05.2026 о 12:30 та в подальшому відкладено розгляд апеляційної скарги на 23.06.2026 о 12:30.
В судовому засіданні 23.06.2026 представники учасників справи участі не брали, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 ГПК України, оскільки неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути вказану апеляційну скаргу за відсутності сторін за наявними матеріалами справи, яких достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла наступних висновків.
В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 04.02.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю “Мускатель ЛТД” (код ЄДРПОУ – 42150176) (Орендодавець) (далі по тексту – ТОВ “Мускатель ЛТД”) з Товариством з обмеженою відповідальністю “ЮТС-АГРОПРОДУКТ” (код ЄДРПОУ – 41101589) (Орендар) (далі по тексту – ТОВ “ЮТС-АГРОПРОДУКТ”) було укладено Договір № 01-022021 оренди земельної ділянки від 04.02.2021 року (далі по тексту – Договір), за яким Орендодавець надає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які знаходяться на території Микільської сільської ради. 
За п. 2 Договору № 1 в оренду передаються земельні ділянки, які розташовані: на території Микільської сільської ради, з кадастровими номерами: · 6520384500:03:001:0339, площею 34,0 · 6520384500:03:001:0748, площею 65,9305 га. Загальна площа - 99,9305 га, в тому числі рілля 99,9305 га. 
Договір укладено на строк до 10 серпня 2028 року, але в будь-якому випадку даний Договір та право оренди за даним Договором є чинним до моменту закінчення збирання врожаю Орендарем, який був посіяний під час дії даного договору. 
Орендар сплачує Орендодавцю орендну плату за фактичний строк користування земельної ділянки (п. 8 Договору). 
Також між Сторонами (Орендодавцем та Орендарем) було погоджено орендну плату за пунктом 11 Договору, а саме Орендар сплачує Орендодавцю орендну плату у грошовій формі у розмірі 262 817,20 (двісті шістдесят дві тисячі вісімсот сімнадцять гривень 20 коп.) за кожен рік оренди за весь об`єкт оренди, якшо інше не передбачено договором оренди. 
Сторони визначили наступні розрахункові періоди та розміри орендної плати за вказані періоди: 04.02.2021 року – 30.06.2022 року – 262 817грн, 20 01.07.2022 року – 30.06.2023 року – 262 817грн, 20 01.07.2023 року – 30.06.2024 року – 262 817,20грн., 01.07.2024 року – 30.06.2025 року – 262 817,20 грн., 01.07.2025 року – 30.06.2026 року – 262 817,20 грн., 01.07.2026 року – 30.06.2027 року – 262 817,20 грн., 01.07.2027 року – 30.06.2028 року – 262 817,20 грн.,
Як зазначає позивач, в суму орендної плати входить сума земельного податку, яка переглядається кожного року (п. 11 Договору). 
У відповідності до п. 12 Договору орендна плата вноситься до 10 серпня поточного року за наступний рік оренди земельної ділянки. Орендодавець зобов`язаний до 20 липня кожного року надати розрахунковий рахунок. Орендар, за письмовою згодою з Орендодавцем, може перенести термiн виплати орендної плати.
Відповідно до п. 13 Договору у разі несвоєчасноi сплати орендної плати у строки, визначенi цим договором, Орендар сплачує пеню у розмірі подвійної ставки НБУ, діючоi на момент прострочення, за кожний день прострочення. 
Згідно з п. 27 Договору Орендодавець має право вимагати від Орендаря: використання земельної ділянки у відповідності за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів шляхом додержання вимог земельного і природоохоронного законодавства України, державних та місцевих стандартів, норм і правил щодо використання землі; своєчасного внесення орендноi плати; вільного доступу до переданих в оренду земельних ділянок для контролю за додержанням умов договору; починаючи з 01.11.2023 року Орендодавець має право на зміну умов оренди, та у разі недосягнення домовленості з Орендарем дострокового розірвання цього договору в односторонньому порядку, письмово попередивши про це Орендаря не пізніше 20 липня 2023 року.
У відповідності до п. 30 Договору Орендар зобов`язаний: приступати до використання земельної ділянки після підписання акту приймання-передачі земельної ділянки; своєчасно сплачувати орендну плату; у належному стані повернути Орендодавцю земельні ділянки після закінчення строку оренди; відшкодовувати Орендодавцеві заподіяну Орендарем шкоду стану земельної ділянки на підставі документально підтверджених даних. 
За п. 38 Договору у разі невиконання зобов`язань за договором оренди землі сторони несуть відповідальність передбачену діючим законодавством України.
Відповідно до п. 39 укладеного договору, Сторона яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності , якщо вона доведе, що порушення сталося не з її вини. 
Відповідач зазначає, що земельні ділянки, що належать Позивачу на праві власності розташовані на території Микільської сільської ради. Дані ділянки знаходяться на правому березі Дніпра, перебувають під постійними обстрілами та систематичними атаками FPV – дронів, що підтверджено офіційною картою бойових дій в Україні (DeepStateMAP) до окупованих території “лінії фронту” 2 км. 
Також, відповідач вказує, що з початку повномасштабного вторгнення і по сьогодні земельні ділянки не обробляв та не збирав урожай, оскільки обробіток земель практично біля лінії фронту є небезпечним для життя та здоров`я працівників підприємства та унеможливлює використання будь – якої сільськогосподарської техніки.
За ствердженнями позивача, відповідач всупереч положенням договору оренди не виконує належним чином зобов`язання за вказаним договором оренди щодо своєчасного внесення орендної плати, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість по орендній платі за періоди з 01.07.2022 року по 30.06.2023 року та з 01.07.2023 року по 30.06.2024 року в розмірі 525 634 грн. 40 коп., що стало підставою для нарахування інфляційних втрат, пені та звернення позивачем до суду.
Предметом позову є майнова вимога про стягнення з відповідача 525634,40 грн основного боргу, 29464,33 грн пені та 6833,25 грн інфляційних втрат.
Надаючи правову оцінку обставинам даної справи, судова колегія апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).
В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.
Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому, оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їхніх дій, так і певних правових наслідків, дійсним намірам сторін спору при укладенні оспорюваного договору, встановити фактичні правовідносини, які склалися між сторонами, і застосувати до цих правовідносин відповідні норми матеріального права.
Як вбачається з матеріалів справи, 04.02.2021 між ТОВ “Мускатель ЛТД (орендодавець) та ТОВ “ЮТС-Агропродукт” (орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки №01-022021, за яким Орендодавець надає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які знаходяться на території Микільської сільської ради. Договір укладено на строк до 10 серпня 2028 року, але в будь-якому випадку даний Договір та право оренди за даним Договором є чинним до моменту закінчення збирання врожаю Орендарем, який був посіяний під час дії даного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Аналогічного змісту норма закріплена в ст. 283 ГК України.
Відповідно до ч. 6 ст. 283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 759 ЦК України законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.
Відповідно до ч. 1-2, ч. 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.
Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму.
Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності.
Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.
Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.
За п. 2 Договору № 1 в оренду передаються земельні ділянки, які розташовані: на території Микільської сільської ради, з кадастровими номерами: · 6520384500:03:001:0339, площею 34,0 · 6520384500:03:001:0748, площею 65,9305 га. Загальна площа - 99,9305 га, в тому числі рілля 99,9305 га.
Сторонами (Орендодавцем та Орендарем) було погоджено орендну плату за пунктом 11 Договору, а саме Орендар сплачує Орендодавцю орендну плату у грошовій формі у розмірі 262 817,20 (двісті шістдесят дві тисячі вісімсот сімнадцять гривень 20 коп.) за кожен рік оренди за весь об`єкт оренди, якщо інше не передбачено договором оренди.
Судом встановлено, що Відповідачем було сплачено грошові кошти у розмірі 262817,20 грн. в якості орендної плати за період з 04.02.2021 року по 30.06.2022 року, що підтверджується відповідним платіжним дорученням № 7758 від 25.06.2021 року. 
Платежі за періоди (01.07.2022 року – 30.06.2023 року та – 01.07.2023 року – 30.06.2024 року) Відповідачем на розрахунковий рахунок Позивача не було здійснено, що не заперечується учасниками справи.
Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що внаслідок неможливості використання відповідачем у спірний період об`єкту оренди, відповідач в силу приписів частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України підлягає звільненню від сплати виставлених позивачем рахунків.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем до 2022 року належним чином виконувались свої зобов`язання зі сплати орендної плати та здійснювались відповідні платежі за період 2018-2022 років, що не заперечується позивачем. 
Разом з тим, за період з листопада 2022 року по жовтень 2024 року відповідачем не здійснювалась оплата орендної плати за спірним договором, що не заперечується і останнім.
Водночас, відповідач наполягає на тому, що останній був позбавлений можливості користуватися орендованим майном з причин, що не залежали від його волі.
Так, відповідно до частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
Колегія суддів зазначає, що норма частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.
Обставини, зазначені у нормі частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України, повністю не охоплюються поняттям форс-мажорних обставин, адже на відміну від останніх, ознаками яких є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність, перші можуть бути спричинені, зокрема, й безпосередньо вольовою дією орендодавця, тобто обставини згідно з частиною шостою статті 762 Цивільного кодексу України можуть включати обставини непереборної сили та випадку, втім не обмежуються ними.
Відсутність у частині шостій статті 762 Цивільного кодексу України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством (висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №910/7495/16, та послідовно застосовується Верховним Судом (постанови від 19.03.2024 у справі №915/458/23, від 31.08.2023 у справі №925/181/2 (925/256/23), від 20.06.2023 у справі №904/2470/22, від 14.06.2022 у справі №910/3536/21)).
Для застосування частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає. Тобто він повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане ним, і він не відповідає за ці обставини (висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 27.02.2024 у справі №916/599/23, від 19.03.2024 у справі №915/458/23).
При оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили чи у зв`язку з природними властивостями майна, що є об`єктом оренди тощо.
Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі цієї ж норми закону він вправі порушувати питання і про повне звільнення його від внесення орендної плати (постанови Верховного Суду у справах №914/1248/18, №914/2264/17, №910/13158/20, №911/3067/20, №911/654/21, №916/599/23).
При цьому звільнення від сплати орендної плати є істотним втручанням у правовідносини сторін договору. Застосування частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України можливе за виключних обставин, за яких наймач не використовував або не міг використовувати майно, і за такі обставини наймач не відповідає.
Оскільки відповідно до частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України передбачено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає, тягар доказування неможливості використання майна несе саме орендар (наведена правова позиція щодо застосування приписів частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України викладена у постанові Верховного Суду від 20.03.2024 у справі №911/255/23).
Колегія суддів зазначає, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.08.2022 у справі №922/854/21.
Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі №910/15264/21).
З аналізу наведеного слідує, що на особу, яка порушила зобов`язання, покладається обов`язок доведення того, що відповідне порушення є наслідком дії певної непереборної сили, тобто, що непереборна сила не просто існує, а безпосередньо призводить до порушення стороною свого зобов`язання (необхідність існування причинно-наслідкового зв`язку між виникненням форс-мажорних обставин та неможливістю виконання стороною своїх зобов`язань).
Так, у зв`язку з повномасштабною військовою агресією російською федерацією проти України, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, затвердженого Законом України №2102-IX від 24.02.2022, в Україні було введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває станом на даний час.
Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022 військова агресія російської федерації була засуджена, як така, що порушує ст.2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, російську федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.
Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16.03.2022 у справі щодо звинувачень в геноциді за Конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти російської федерації) зобов`язав російську федерацію припинити військову агресію проти України.
Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24.03.2022, якою додатково засуджує військову агресію росії проти України, вимагає від російської федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.
Станом на час розгляду даної справи, російська федерація не виконала приписів (вимог) ані Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022, ані наказу Міжнародного суду ООН від 16.03.2022, та продовжує військову агресію проти України і військові злочини проти цивільного населення та цивільних об`єктів в порушення норм міжнародного права, зокрема, Статуту ООН, Женевських конвенцій 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.
Отже, загальновідомим є той факт, що 24.02.2022 російська федерація здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 воєнного стану на території України, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами частини третьої статті 75 Господарського процесуального кодексу України.
Підпунктом 21 пункту 1 Постанови Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17 липня 2020 року № 807-IX утворено в Херсонській області, зокрема, Херсонський район (з адміністративним центром у місті Херсон) у складі територій Білозерської селищної, Великокопанівської сільської, Виноградівської сільської, Дар`ївської сільської, Музиківської сільської, Олешківської міської, Станіславської сільської, Херсонської міської, Чорнобаївської сільської, Ювілейної сільської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України.
Дар`ївська сільська об`єднана територіальна громада - об`єднана територіальна громада в Україні, в Херсонському районі Херсонської області. Утворена 2019 року шляхом об`єднання Лиманецької Бериславського району та Дар`ївської, Інгулецької, Микільської, Токарівської і Федорівської сільських рад Білозерського району. До складу громади входять 15 сіл: Дар`ївка, Інгулець, Тельмана, Ясна Поляна, Микільське, Понятівка, Токарівка, Іванівка, Новотягинка, Федорівка, Ульяновка, Лиманець, Інгулівка, Вітрове, Чайкине.
Дар`ївська сільська територіальна громада Херсонського району Херсонської області, до складу якої входить с. Микільське, з початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації перебувала під тимчасовою окупацією.
Факт тимчасової окупації підтверджується офіційними даними Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, який формується відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.12.2022 № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією». 
Відповідно до офіційних відомостей, оприлюднених Херсонською районною військовою адміністрацією, Дар`ївська сільська територіальна громада перебувала в окупації з 01.03.2022 до 11.11.2022, тобто понад вісім місяців. Саме 11 листопада 2022 року правобережна частина Херсонської області була деокупована Силами оборони України.
Отже, судова колегія зазначає, що до 11.11.2022 Дар`ївську сільську територіальну громаду до якої входить Микільська селищна громада, в якій знаходяться орендовані земельні ділянки, на законодавчому рівні було віднесено до тимчасово окупованої території.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 06.12.2022 № 1364 “Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією” установлено, що перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією (в подальшому - Перелік), затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони на підставі пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій. До територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, включаються території можливих бойових дій та території активних бойових дій; у переліку визначаються дата початку та дата завершення бойових дій (дата виникнення та припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації. Вказана постанова набрала чинності 25.12.2022.
На підставі вищевказаної постанови, наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за № 1668/39004.
Суд зазначає, що розділ 1 Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309, із назвою “Території, на яких ведуться (велися) бойові дії” містить, зокрема, підрозділи із назвами “ 1. Території можливих бойових дій” та “ 2. Території активних бойових дій”. За змістом розділу 1 цього Переліку як території можливих бойових дій, так і території активних бойових дій охоплюються поняттям “Території, на яких ведуться (велися) бойові дії”.
Відповідно до підрозділу “ 1. Території можливих бойових дій” розділу 1 Переліку від 22.12.2022 № 309 Дар`ївська сільська територіальна громада до якої входить Микільська селищна громада належала до територій можливих бойових дій із зазначенням дати виникнення можливості бойових дій з 11.11.2022 та дати їх завершення – 01.05.2023.
У розділі 3 “Території активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси” Переліку від 22.12.2022 № 309 зазначено щодо Дар`ївської сільської територіальної громади до якої входить Микільська селищна громада дату початку бойових дій – 01.05.2023 та за відсутності дати припинення бойових дій.
Суд зазначає, що Перелік, затверджений Наказом № 309, втратив чинність 20.03.2025 на підставі Наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376 “Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією”, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 березня 2025 року за № 380/43786. 
Згідно вказаного Переліку, затвердженого Наказом №376, вищезазначені дані щодо віднесення Дар`ївської сільської територіальної громади до якої входить Микільська селищна громада до переліку активних бойових дій у відповідні періоди залишились незмінними.
Отже наразі Дар`ївську сільську територіальну громаду до якої входить Микільська селищна громада, в якій знаходяться орендовані земельні ділянки віднесено до території активних бойових дій.
Суд також вважає за необхідне додатково врахувати об`єктивні обставини, пов`язані з географічним розташуванням спірних земельних ділянок, які свідчать про фактичну неможливість їх безпечного використання протягом спірного періоду.
Так, земельні ділянки з кадастровими номерами 6520384500:03:001:0339 та 6520384500:03:001:0748 розташовані на території Микільського старостинського округу Дар`ївської сільської територіальної громади Херсонського району Херсонської області, яка безпосередньо межує з річкою Дніпро та перебуває у безпосередній близькості до тимчасово окупованої території лівобережної частини Херсонської області.
Після деокупації правобережної частини Херсонської області у листопаді 2022 року річка Дніпро фактично стала лінією бойового зіткнення між Силами оборони України та військовими формуваннями держави-агресора, які продовжують утримувати тимчасово окуповану територію лівобережжя області. 
Відтак територія Дар`ївської сільської територіальної громади, у тому числі с. Микільське, перебуває у зоні постійної вогневої небезпеки та систематично зазнає артилерійських, мінометних та дронових атак, що неодноразово підтверджувалось офіційними повідомленнями Херсонської обласної військової адміністрації, Генерального штабу Збройних Сил України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій та інших органів державної влади.
Суд бере до уваги, що відстань від населених пунктів Дар`ївської громади до позицій ворога на тимчасово окупованому лівому березі Дніпра є незначною, за пояснення відповідача становить приблизно 2 км, у зв`язку з чим зазначена територія фактично перебуває в зоні досяжності більшості наявних засобів ураження, що створює постійну небезпеку для перебування людей та використання будь-якої цивільної техніки.
Крім того, суттєвого значення набувають наслідки руйнування російськими окупаційними військами греблі Каховської гідроелектростанції у червні 2023 року. 
За інформацією Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Державної екологічної інспекції України та Херсонської обласної військової адміністрації, території правобережної частини Херсонської області, зокрема прибережні населені пункти Дар`ївської громади, зазнали масштабного затоплення, що спричинило суттєве погіршення стану земель, руйнування інфраструктури та додаткове поширення вибухонебезпечних предметів.
Суд вважає загальновідомим та таким, що підтверджується офіційними повідомленнями компетентних органів державної влади, факт того, що внаслідок бойових дій та підриву Каховської ГЕС відбулося хаотичне переміщення вибухонебезпечних предметів та утворення вторинного мінного забруднення значних площ сільськогосподарських угідь правобережної частини Херсонської області, що об`єктивно потребує проведення спеціальних заходів з розмінування.
При цьому саме по собі проведення розмінування не може вважатися гарантовано можливим за умов продовження активних бойових дій та постійної вогневої загрози, оскільки відповідні роботи потребують забезпечення належного рівня безпеки для працівників ДСНС України та операторів протимінної діяльності.
На територіях, наближених до місця розташування спірних земельних ділянок та таких, що перебувають у аналогічних безпекових умовах правобережної частини Херсонської області, органами військової адміністрації офіційно приймались рішення про визнання земель потенційно забрудненими вибухонебезпечними предметами. Так, розпорядженням Милівської сільської військової адміністрації № 217 від 22.11.2023 земельні ділянки, розташовані на території Милівської сільської територіальної громади, зокрема в районі с. Качкарівка, визнано такими, що є потенційно забрудненими вибухонебезпечними предметами, починаючи з 01.12.2022 і до останнього числа місяця, в якому такі земельні ділянки будуть визнані придатними для використання.
Відповідач, надаючи письмові пояснення, також зазначив, що розпорядженням Херсонської обласної ради від 01.03.2023 ТОВ «ЮТС-Агропродукт» включено до переліку підприємств, які постраждали внаслідок дії обставин непереборної сили.
Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №42022232090000075 від 12.04.2022 встановлено факт проникнення військовослужбовців російської федерації на територію ТОВ «ЮТС-Агропродукт» за адресою: Херсонська область, Бериславський район, с. Новорайськ, вул. Промислова, 3, у зв`язку із чим представники підприємства були позбавлені доступу до майна та виробничих потужностей.
Суд також бере до уваги пояснення відповідача про те, що після деокупації території значна частина його матеріально-технічної бази, зокрема трактори, комбайни, вантажні автомобілі та інша спеціалізована техніка, була знищена або розкрадена, а адміністративні приміщення зазнали руйнувань, унаслідок чого підприємство не здійснювало посівну кампанію у спірний період.
Вказані обставини перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку із наслідками збройної агресії російської федерації та свідчать про істотне порушення нормального функціонування господарської діяльності відповідача, що об`єктивно виключало можливість здійснення ним сільськогосподарського виробництва на спірних земельних ділянках.
Крім того, відповідач також посилається на те, що Головним управлінням ДСНС України у Херсонській області листом №66 03-2942/66 16/3 від 11.06.2025 повідомлено про потенційне забруднення вибухонебезпечними предметами земельних ділянок, розташованих на території Бериславського району Херсонської області, де знаходяться й спірні земельні ділянки, а також зазначено про неможливість гарантування безпеки проведення польових робіт у зв`язку із щоденними обстрілами з боку російської федерації. При цьому вказаний лист був предметом дослідження у численних справах в судах за участю відповідача.
Суд також враховує специфіку використання спірних земельних ділянок, які є ріллею та призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 
Згідно з пунктом 15 Договору оренди земельна ділянка передається в оренду для вирощування сільськогосподарських культур без розробки проєкту землеустрою, що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь. Цільовим призначенням земельної ділянки є ведення особистого селянського господарства.
Водночас судом встановлено, що використання спірних земельних ділянок за їх цільовим призначенням у спірний період було об`єктивно неможливим.
Так, здійснення діяльності з вирощування сільськогосподарських культур за своєю природою передбачає постійний та безперешкодний доступ до земельної ділянки, проведення комплексу сезонних польових робіт, використання сільськогосподарської техніки, перебування працівників на відкритій місцевості, а також можливість безпечного та систематичного обробітку земельної ділянки протягом усього виробничого циклу.
Проте встановлені у справі обставини свідчать про відсутність у відповідача такої можливості, оскільки земельні ділянки розташовані на території, яка спочатку перебувала у тимчасовій окупації, а після деокупації віднесена до територій активних бойових дій та перебуває у безпосередній близькості до лінії бойового зіткнення, що супроводжується постійною загрозою артилерійських обстрілів, застосуванням безпілотних літальних апаратів та наявністю ризиків забруднення території вибухонебезпечними предметами.
За таких обставин використання земельних ділянок за їх цільовим призначенням є не лише ускладненим чи економічно невигідним, а об`єктивно виключеним, оскільки проведення будь-яких сільськогосподарських робіт створює реальну та безпосередню загрозу життю і здоров`ю працівників, а також унеможливлює залучення сільськогосподарської техніки та забезпечення безпечних умов праці.
Суд окремо звертає увагу, що така неможливість використання земельних ділянок має об`єктивний характер та не пов`язана виключно з діяльністю відповідача. 
Вказані обставини однаковою мірою поширюються і на самого позивача як власника земельних ділянок, який так само позбавлений можливості безпечно здійснювати їх огляд, організовувати проведення на них будь-яких робіт або забезпечити їх використання за цільовим призначенням.
Сам факт ускладненої логістики для перебування працівників відповідача і позивача на вказаних земельних ділянках створює загрозу їх життю, що є найважливішою цінністю у порівнянні з майновими відносинами, які склались між сторонами.
Отже, неможливість використання спірного майна обумовлена не суб`єктивною поведінкою орендаря, а об`єктивними наслідками збройної агресії російської федерації, тривалим перебуванням території у зоні активних бойових дій, постійною загрозою життю та здоров`ю людей, а також наявністю ризиків забруднення земель вибухонебезпечними предметами.
Зважаючи на вищевикладені обставини, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач не міг здійснювати сільськогосподарську діяльність та оброблення земельних ділянок фактично протягом всього визначеного позивачем строку з незалежних від його волі причин.
За таких обставин покладення на відповідача обов`язку зі сплати орендної плати за користування земельними ділянками, фактичне та безпечне використання яких є неможливим для будь-якої особи, суперечило б правовій природі орендних правовідносин, положенням частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України, а також загальним засадам справедливості, добросовісності та розумності, визначеним статтею 3 Цивільного кодексу України.
При цьому неможливість використання відповідачем спірних земельних ділянок упродовж спірного періоду зумовлена обставинами, які не залежали від волі жодної зі сторін договору, а саме збройною агресією російської федерації проти України, запровадженням воєнного стану, тривалим перебуванням відповідної території під тимчасовою окупацією та подальшим віднесенням її до територій активних бойових дій, наслідком чого стало фактичне унеможливлення безпечного доступу до об`єкта оренди та його використання відповідно до визначеного договором цільового призначення. 
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не було надано сертифікат Торгово-промислової палати України про наявність форс-мажорних обставин судова колегія відхиляє, оскільки наявний сформований Верховним Судом висновок про те, що сертифікат ТПП не є єдиним або обов`язковим доказом існування форс-мажорних обставин; наявність форс-мажорних обставин може доводитися й іншими доказами, якщо інше не передбачено законом або договором. Таким чином, навіть за відсутності сертифіката ТПП, отриманого в передбаченому законом порядку, сторона не позбавлена можливості доводити наявність форс-мажорних обставин іншими доказами, якщо інше не встановлено законом чи договором (постанова Верховного Суду від 13.09.2023 у cправі №910/7679/22).
Отже для застосування частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України визначальним є встановлення факту об`єктивної неможливості використання майна за його цільовим призначенням, а не наявність чи відсутність сертифіката Торгово-промислової палати України або вчинення наймачем будь-яких додаткових процедурних дій щодо повідомлення іншої сторони договору.
При вирішенні спору у даній справі судом першої інстанції враховані висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.02.2025 у справі № 908/929/24 щодо тимчасового звільнення від плати за землю (орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки, що розташовані, окрім іншого, на територіях активних бойових дій та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних осіб-підприємців або юридичних осіб.
Так, Законом України “Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей оподаткування та подання звітності у період дії воєнного стану” від 3 березня 2022 року № 2118-IX підрозділ 10 розділу XX “Перехідні положення” Податкового кодексу України було доповнено пунктом 69.
Законом України “Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану” від 15.03.2022 №2120-IX, який набрав чинності 17.03.2022, підрозділ 10 розділу ХХ “Перехідні положення” Податкового кодексу України доповнено пунктом 69.14 наступного змісту:
“Тимчасово, на період з 1 березня 2022 року по 31 грудня року, наступного за роком, у якому припинено або скасовано воєнний, надзвичайний стан, не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, або на територіях, тимчасово окупованих збройними формуваннями Російської Федерації, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних або юридичних осіб, а також за земельні ділянки (земельні частки (паї), визначені обласними військовими адміністраціями як засмічені вибухонебезпечними предметами та/або на яких наявні фортифікаційні споруди. Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих збройними формуваннями Російської Федерації, визначається Кабінетом Міністрів України”.
6 травня 2023 року набув чинності Закон України від 11 квітня 2023 року № 3050-ІХ “Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно” (далі – Закон № 3050- ІХ).
В редакції Закону № 3050-ІХ підпункт 69.14 п. 69 підрозділу 10 розділу XX “Перехідні положення” Податкового кодексу України було викладено наступним чином:
“За період з 1 січня 2022 року до 31 грудня 2022 року не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних осіб, та за період з 1 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року - в частині земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.
Починаючи з 1 січня 2023 року, за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, які включені до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) не нараховується та не сплачується за період з першого числа місяця, в якому було визначено щодо відповідних територій дату початку активних бойових дій або тимчасової окупації, до останнього числа місяця, в якому було завершено активні бойові дії або тимчасова окупація на відповідній території.
Дати початку та завершення активних бойових дій або тимчасової окупації визначаються відповідно до даних Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією.
Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, визначається у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку…”.
Відповідно до редакції п.69.14 Податкового кодексу України, введеною у дію 17.03.2022, з цієї дати означене спеціальне право, яке за своєю суттю опосередковує гарантії підприємництва в умовах запровадженого особливого режиму воєнного, надзвичайного стану, встановлено і надано у відповідності до п. 8 ст. 92 Конституції України та в силу цієї ж норми Основного Закону не може бути скасовано інакше, ніж відповідним Законом або у визначеному таким Законом порядку.
Отже, у перебіг часу дії п.69.14 підрозділу 10 Перехідних положень Податкового кодексу України в редакції Закону України “Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану” від 15.03.2022 №2120-IX відповідач виступав суб`єктом, на якого розповсюджуються такі положення.
Суд першої інстанції правомірно врахував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 25.02.2025 у справі № 908/929/24, а також законодавчі зміни, внесені до підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, не як норми прямої дії, що підлягають застосуванню до спірних договірних правовідносин, а як законодавчо закріплене підтвердження об`єктивної неможливості повноцінного використання земельних ділянок, розташованих на територіях активних бойових дій, тимчасової окупації або забруднених вибухонебезпечними предметами.
Фактично законодавець, запроваджуючи відповідні податкові пільги, виходив із того, що землі, розташовані на таких територіях, не можуть використовуватися їх власниками та користувачами у звичайному господарському обороті, а отже покладення на них обов`язку зі сплати платежів за користування такими земельними ділянками суперечило б принципам справедливості, добросовісності та розумності.
Сам по собі факт того, що зазначене законодавче регулювання стосується земель державної та комунальної власності, не спростовує встановлених у даній справі обставин щодо фактичної неможливості використання спірних земельних ділянок приватної власності, оскільки характер небезпеки, пов`язаної з веденням активних бойових дій, тимчасовою окупацією території, постійними обстрілами та ризиком забруднення земель вибухонебезпечними предметами, є однаковим незалежно від форми власності земельної ділянки.
Колегія суддів виходить з того, що обставини, які унеможливлюють використання земельної ділянки за її цільовим призначенням, мають об`єктивний характер та не можуть ставитися у залежність виключно від того, чи перебуває така земельна ділянка у державній, комунальній чи приватній власності.
Більше того, сама держава, встановлюючи на законодавчому рівні тимчасове звільнення від плати за землю щодо земельних ділянок, розташованих на територіях активних бойових дій та тимчасової окупації, фактично визнала, що навіть публічний власник не може обґрунтовано розраховувати на отримання відповідних платежів за період, протягом якого користування земельними ділянками є об`єктивно неможливим.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин положень частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України узгоджується як із правовою позицією Верховного Суду, так і з підходом законодавця до врегулювання наслідків ведення бойових дій.
Тому не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги про помилкове застосування судом положень податкового законодавства, які регулюють порядок справляння плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, адже суд першої інстанції не застосовував положення пункту 69.14 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України як безпосередню підставу для звільнення відповідача від виконання договірного зобов`язання, а врахував зазначені норми як законодавчо визначений підхід держави до правового регулювання використання земельних ділянок, розташованих на територіях активних бойових дій та тимчасово окупованих територіях.
Надання державою податкових пільг за користування такими земельними ділянками свідчить про офіційне визнання об`єктивної неможливості їх повноцінного та безпечного використання, що підлягає врахуванню при оцінці спірних цивільно-правових відносин.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про відсутність доказів фактичної неможливості використання земельних ділянок через ненадання актів обстеження, висновків ДСНС України чи інших спеціальних документів щодо мінного забруднення, адже насамперед відповідач був об`єктивно позбавлений можливості використовувати земельну ділянку саме за цільовим призначенням, а факт тривалого перебування Дар`ївської сільської територіальної громади у тимчасовій окупації, а в подальшому - у статусі території активних бойових дій, офіційно підтверджується нормативно-правовими актами держави, що мають загальнообов`язковий характер. Крім того, загальновідомими є обставини постійних обстрілів правобережної частини Херсонської області, наближеність території до лінії бойового зіткнення, а також систематичне мінне забруднення сільськогосподарських угідь. 
При цьому проведення будь-якого натурного обстеження земельних ділянок, залучення спеціалістів чи здійснення відповідних вимірювань передбачає безпосередній виїзд осіб на територію, яка перебуває під постійною загрозою артилерійських, мінометних та дронових атак, що саме по собі свідчить про небезпечність такого доступу.
Колегія суддів також критично оцінює доводи апелянта про те, що відповідач продовжував користуватися земельними ділянками, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів фактичного здійснення сільськогосподарської діяльності, обробітку ґрунту, посіву, збору врожаю або отримання доходу від використання спірних земельних ділянок позивачем до матеріалів справи не надано.
Натомість встановлені судом обставини свідчать про протилежне, а саме про тривале перебування земельних ділянок у зоні активних бойових дій, наявність постійної загрози життю та здоров`ю працівників, а також існування об`єктивних перешкод для здійснення будь-якої господарської діяльності.
Відтак покладення на відповідача обов`язку зі сплати орендної плати за відсутності реальної можливості використовувати майно за його цільовим призначенням, суперечило б самій природі орендних правовідносин, змісту частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України та загальним засадам справедливості, добросовісності та розумності.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що матеріалами справи підтверджується факт неможливості використання відповідачем орендованих земельних ділянок з незалежних від нього обставин, а, отже, про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин приписів ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України та звільнення відповідача від сплати орендної плати за заявлений позивачем спірний період, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку, суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення вірно застосував положення національного законодавства, надав вірну оцінку спірним правовідносинам у контексті зазначених норм, у зв`язку із чим, колегія суддів дійшла висновку про правомірність висновку, викладеного місцевим господарським судом у рішенні, яке переглядається в апеляційному порядку, а доводи апелянта, зазначені ним в апеляційній скарзі є такими, що не спростовують висновків суду.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням того, що наведені в апеляційній скарзі порушення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 02.02.2026 у справі №916/2506/25.
За таких обставин, апеляційна скарга на рішення Господарського суду Одеської області від 02.02.2026 у справі №916/2506/25 задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі залишається без змін.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мускатель ЛТД" на рішення Господарського суду Одеської області від 02.02.2026 у справі №916/2506/25 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 02.02.2026 у справі №916/2506/25 - залишити без змін.
Постанова в порядку статті 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її ухвалення. Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 29.06.2026.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Судді: Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська