П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2026 року м. Київ

Справа №755/8812/25
Апеляційне провадження №22-ц/824/8211/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.
суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.
за участю секретаря Липченко О.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області на рішення Деснянського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Галась І.А. 25 листопада 2025 року в м. Київ,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому, просив стягнути з відповідачів на свою користь майнову шкоду у розмірі у розмірі 133000 (сто тридцять три тисячі) гривень та моральну шкоду у розмірі 200000 (двісті тисяч) гривень. Судові витрати покласти на відповідачів. (т.1 а.с.1-9)
Позовні вимоги мотивовані тим, що на розгляді Дніпровського районного суду міста Києва перебуває справа № 755/6856/17 за обвинуваченням ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 217 Кримінального кодексу України.
У ході досудового розслідування кримінального провадження №42016000000004103, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 грудня 2016 року, встановлено, що діями обвинувачених ОСОБА_1 було завдано тілесні ушкодження, що на думку потерпілого, призвело до завдання йому майнової та моральної шкоди, яка з урахуванням викладених нижче фактичних обставин та нормального обґрунтування, підлягає відшкодуванню.
В обвинувальному акті детально викладено обставини, за яких потерпілому було завдано тілесні ушкодження, зокрема побиття потерпілого ОСОБА_1 на даху колонади, біля колонади та після оточення. Так під час затримання потерпілого ОСОБА_1 на даху колонади біля стадіону «Динамо» обвинувачені, незважаючи на те, що потерпілий ОСОБА_1 не чинив опіру, упродовж не менше однієї хвилини безперервно з особливою жорстокістю завдавали потерпілому ОСОБА_1 удари взутими ногами та спеціальними засобами - гумовими кийками в різні частини тіла, в тому числі в область голови, шиї, в ділянки нирок, грудної клітини, живота, по руках, ногах, тулубу, спині. Після жорстокого нанесення побоїв потерпілому ОСОБА_1 , обвинувачені, незважаючи на те, що потерпілий ОСОБА_1 знаходився в нерухомому стані, продовжили принизливі дії відносно потерпілого ОСОБА_1 . Так працівники міліції одягли на руки потерпілого ОСОБА_1 кайданки, підвели його на ноги та повели до сходів колонади, по яким спустили його вниз для передачі правоохоронцям, які знаходились поруч з колонадою. Після цього обвинувачені скинули потерпілого ОСОБА_1 з парапету над входом до технічного приміщення колонади на землю, з небезпечної висоти для передачі іншим працівникам міліції.
Крім того, встановлено, що обвинувачені разом з невстановленими слідством працівниками спецпідрозділу міліції «Беркут», оточивши в кільце потерпілого ОСОБА_1 , продовжили наносити протягом тривалого часу йому удари в різні частини тіла здебільшого в область голови та ніг, у подальшому один з працівників міліції підійшовши до потерпілого ОСОБА_1 , дістав газовий балончик та розпилив перцеву рідину на тіло потерпілого в області сідниць, завдавши йому сильних фізичних страждань шляхом мучення.
Даними діями обвинувачених потерпілому ОСОБА_1 було завдано численні тілесні ушкодження, зокрема закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку з забитою раною обличчя та закритий перелом носових кісток без зміщення кісних уламків, що підтверджується висновком експерта від 23 листопада 2016 року №1267/е.
Крім цього, як потерпілий ОСОБА_1 зазначив під час допиту 28 лютого 2014 року, коли він перебував у безсвідомому стані, у нього зникли годинник вартістю 1000 грн та мобільний телефон вартістю 4500 грн.
З огляду на те, що кримінальним правопорушенням, яке є предметом даного судового розгляду, потерпілому ОСОБА_1 завдано майнову та моральну шкоду, він має право пред`явити цивільний позов у кримінальній справі.
Обставини завдання шкоди потерпілому ОСОБА_1 обвинуваченими, встановлені під час досудового розслідування, стали підставою для висування обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 1227 Кримінального кодексу України.
Враховуючи те, що на момент завдання ушкоджень потерпілому обвинувачені були міліціонерами батальйону міліції особливого призначення «Беркут» Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, вони здійснювали функції представників влади, а отже були службовими особами органу державної влади.
Крім цього, досудовим розслідуванням встановлено, що тілесні ушкодження ОСОБА_1 було завдано під час та після його затримання обвинуваченими як представниками правоохоронного органу. Обвинувачені були одягнені у формений одяг, виконували накази керівництва, застосовували спеціальні засоби-гумові кийки, та одягли потерпілому кайданки, тобто здійснювали повноваження, надані їм як працівниками міліції.
Таким чином, завдана позивачу шкода має бути відшкодована державними органами, на підставі статті 1174 Цивільного кодексу України.
Майнова шкода, завдана потерпілому, полягає також у заробітку, який він втратив через зменшення своєї працездатності, а також у витратах, які були понесені ним для відновлення здоров`я. Через погіршення стану здоров`я, викликане неправомірними діями обвинувачених, позивач був вимушений звільнитися із займаної посади в січні 2015 року, і зміг повторно влаштуватися на роботу лише коли це дозволив стан здоров`я у вересні 2015 року. Упущений заробіток за цей період (8 календарних місяців) склав близько 128 000 грн. А загальна вартість лікування після ушкоджень, завданих обвинуваченими, склала приблизно 5000 грн.
Позивач вважає, що неправомірними діями обвинувачених, а саме завданням тілесних ушкоджень, фізичного та морального страждання шляхом побоїв, а також каліцтва (перелому носа) йому було завдано моральну шкоду, яка полягає у фізичному болю, пов`язаному з ушкодженням здоров`я, та душевних страждань, пов`язаних з публічними насильницькими діями обвинувачених щодо нього.
Позивач вказував, що визначення відповідного територіального органу Державної казначейської служби України у якості відповідача (співвідповідача) зумовлене необхідністю встановлення відповідача, який буде мати можливість виконати судове рішення у випадку задоволення позовних вимог про відшкодування шкоди державою, а ГУ МВС України в Харківській області як юридична особа не ліквідована, то вони є належними відповідачами у справі. 
У заяві про збільшення розміру позовних вимог від 01 червня 2018 року, позивач просив стягнути з відповідачів на свою користь майнову шкоду у розмірі 133000 (сто тридцять три тисячі) гривень та моральну шкоду у розмірі 804168 (вісімсот чотири тисячі сто шістдесят вісім) гривень. Судові витрати покласти на відповідачів. (т.1 а.с.201-204)
У заяві про збільшення розміру позовних вимог від 25 серпня 2025 року, позивач просив стягнути з Державного бюджету України на свою користь майнову шкоду у розмірі 133000 (сто тридцять три тисячі) гривень та моральну шкоду у розмірі 1728000 (один мільйон сімсот двадцять вісім тисяч) гривень, а разом - 1861000 (один мільйон вісімсот шістдесят одну тисячу) гривень. Судові витрати покласти на державу. (т.1 а.с.190-193)

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 25 листопада 2025 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задоволено частково. 
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 128000 грн та моральну шкоду у розмірі 1728000 грн, що разом становить - 1856000 грн.
Рішення суду мотивоване тим, що позивачу було завдано моральну шкоду, яка виражалася в тривалих фізичних та моральних болях, тому суд прийшов до висновків про задоволення вимог щодо стягнення моральної шкоди з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у розмірі 1728000 грн.
Суд дійшов висновку, що позивач довів факт завдання йому майнової шкоди у вигляді втраченого заробітку внаслідок протиправних дій відповідачів та причинний зв`язок між цією шкодою та їхніми діями, що є підставою для застосування статей 1166 та 1195 ЦК України і стягнення відповідного відшкодування. Суд врахував додаткові пояснення представника позивача щодо стягнення суми втраченого середнього заробітку за 8 (вісім) календарних місяців у розмірі 128000 грн, виходячи з розміру його середнього заробітку.
Щодо заявлених витрат на лікування у сумі 5000 грн, суд зазначив, що позивачем не надано належних і допустимих доказів понесення зазначених витрат, а судом таких доказів не здобуто, вимога в цій частині задоволенню не підлягає.
При вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вказав на те, що позивачу було завдано моральну шкоду, яка виражалася в тривалих фізичних та моральних болях, тому суд прийшов до висновків про задоволення вимог щодо стягнення моральної шкоди з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у розмірі 1728000 гривень.

Не погодилося із рішенням суду першої інстанції Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області подало апеляційну скаргу, в якій зазначено, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та винесене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи. 
В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 не врахував, що дії колишнього працівника міліції ОСОБА_4 , якими завдано шкоди позивачу, згідно вироку Київського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року кваліфіковано як дії, які виходять за межі повноважень працівника міліції, що вчинені поза межами правовідносин, які існують між органом державної влади та посадовою особою, що є обов`язковою умовою застосування статті 1174 ЦК України.
Зазначають, що згідно з вироком Київського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року ОСОБА_4 вчинив правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 127 КК України, не у зв`язку з виконанням службових обов`язків, а у вигляді самочинних дій, що виходять за межі його повноважень. Дії ОСОБА_4 не відповідали законним підставам для застосування сили, а тому не можуть вважатися службовою діяльністю.
Звертають увагу, що відповідач ГУМВС України в Харківській області не має відповідати за вчинки службової особи, яка вийшла за межі службових повноважень та вчинила злочин. Оскільки факт вчинення злочину доведений, то в цьому випадку саме ОСОБА_4 , як особа, яка вчинила злочин, повинен самостійно нести відповідальність за свої дії.
Посилається на те, що обов`язковою умовою відшкодування шкоди на підставі ст. 1174 ЦК України є її заподіяння незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень. 
Вказує, що на момент подій, зазначених у позові ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були співробітниками міліції та відповідно до Закону України «Про міліцію» міліція була виконавчим органом державної влади. Водночас, та обставина, що ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були співробітниками міліції, не є достатньою для відшкодування шкоди державою.
Вважає, що пред`явлення вимог про відшкодування моральної та майнової шкоди повинно бути до винної особи, діями якої позивачу було завдано шкоди.
Окрім цього, суд першої інстанції не звернув уваги, що вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 1728000 грн є надмірними та не відповідають принципам розумності та справедливості. Судом не враховано реальний ступінь вини та всі обставини справи, що призвело до стягнення необґрунтовано великої суми з державного бюджету у складний для держави час протистояння збройній агресії РФ.
Крім того в матеріалах даної справи відсутній висновок експерта (судово-медична експертиза), який би підтвердив прямий причинно-наслідковий зв`язок між травмами, отриманими позивачем у 2014 року та лікуванням позивача у 2015 році.
Вказано, що позивачем не надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Також відповідач посилається на те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували розмір упущеного заробітку (128000 грн) та прямий причинно-наслідковий зв`язок між діями працівників міліції та тривалою непрацездатністю протягом 8 місяців у 2015 році.
На підставі викладеного, просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 листопада 2025 року та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Вирішити питання розподілу судових витрат.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Брич Я.О. в інтересах ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Брич Я.О. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідач Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області 04 травня 2026 року через систему «Електронний суд» подало заяву про розгляд справи за відсутності їх представника. (т.3 а.с.72-74)
Інші учасники справи повідомлялись про розгляд справи в порядку визначеному процесуальним законом, проте в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, з заявами та клопотаннями не звертались. Тому керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала, що їх неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позов, що розглядається, був поданий в межах кримінального провадження у справі № 755/6856/17. 
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 30 серпня 2019 року ОСОБА_4 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 127 КК (в редакції Закону України № 1707-VІ) та виправдано за недоведеністю вчинення ним злочину (т.1 а.с.32-47).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року були залишені без задоволення апеляційні скарги прокурорів у кримінальному провадженні - прокурорів відділу Генеральної прокуратури України Іванцова І.В. та Смирнова В.Р., представника потерпілого ОСОБА_1 - адвоката Гришка С.Ю., а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 30 серпня 2019 року - без змін (т.1 а.с.48-70).
Постановою Верховного Суду від 26 січня 2023 року були задоволені касаційні скарги прокурорів Сергєєвої Т. В. та Іванова Д. В. , представників потерпілих ОСОБА_6 і ОСОБА_1 - адвокатів Гришка С. Ю. та Диканя П. О., ухвалу Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції (т.1 а.с.71-84).
Вироком Київського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року у справі № 755/6856/17  ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 127 КК України та призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі (т.1 а.с.85-116).
Постановою Верховного Суду від 14 листопада 2024 року вирок Київського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року щодо ОСОБА_4 змінено в частині процесуальних витрат.
В частині вирішення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_1 вирок апеляційного суду скасований та призначений новий судовий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. (т.1 а.с.117-131)
Відносно ОСОБА_1 . Вироком Київського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року у справі № 755/6856/17 були встановлені такі обставини.
Ввечері 19 січня 2014 року, співробітники БМОП «Беркут» ГУМВС України в Харківській області разом з іншими невстановленими працівниками спецпідрозділів «Беркут» інших областей та військовослужбовцями внутрішніх військ заблокували вулицю М. Грушевського в місті Києві, в районі стадіону «Динамо» імені В. Лобановського, а починаючи з 20.00 години 20 січня 2014 року, продовжуючи блокувати вулицю, перемістились у бік колонади, що знаходиться на перехресті вулиць М. Грушевського та Паркової дороги, біля входу на вказаний стадіон.
Помітивши працівників міліції, особи, які знаходились на даху колонади, втекли, за виключенням неповнолітнього ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , які незадовго до цього піднялись туди по саморобній драбині, з метою зручнішого та безпечнішого для себе спостереження за акцією протесту та ніяких протиправних дій стосовно працівників міліції не вчиняли.
Через невдалу спробу затримати осіб, які вчиняли протиправні дії відносно працівників правоохоронних органів ОСОБА_4 та особи, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, усвідомлюючи те, що не досягли своєї початкової мети, заради якої вони піднялись по сходам на дах колонади, що викликало в них ще більш агресивну реакцію та бажання помститись за їх дії та за проведені мітингувальниками акції протесту в місті Києві, вирішили покарати ОСОБА_1 і ОСОБА_6 , які в той момент залишились на даху колонади та які не чинили опору, заподіяти їм сильного фізичного болю, фізичного та морального страждання шляхом нанесення побоїв, мучення та інших насильницьких дій.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 та особи, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, усвідомлюючи, що визначені Законом України «Про міліцію», Правилами застосування спеціальних засобів по охороні громадського порядку, що затверджені постановою Ради Міністрів УРСР від 27 лютого 1991 року № 49, підстави для застосування заходів фізичного впливу та/чи спеціальних засобів відсутні, а також те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 не чинять будь-який опір, за вказаних обставин позбавлені можливості здійснити втечу або заподіяти будь-кому з працівників міліції шкоду, достовірно знаючи, що працівник правоохоронного органу має діяти в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, реально оцінюючи обстановку, проявляючи зухвалість, хизуючись наявністю службових повноважень, усвідомлюючи характер своїх дій та їх наслідки, маючи на меті покарати ОСОБА_6 та ОСОБА_1 за їх участь в акціях протесту, які проводились в місті Києві, а також з метою залякування та дискримінації потерпілих та інших учасників акцій протесту, грубо порушуючи вищевказані норми законодавства, діючи спільно та узгоджено за допомогою конклюдентних дій, тобто за попередньою змовою, з єдиним умислом на заподіяння сильного фізичного болю затриманим особам, близько 20 години 30 хвилин упродовж не менше однієї хвилини безперервно з особливою жорстокістю завдавали ОСОБА_1 і ОСОБА_6 удари взутими ногами та спеціальними засобами - гумовими кийками в різні частини тіла, в тому числі, в область голови, шиї, в ділянки нирок, грудної клітини, живота, по руках, ногах, тулубу, спині.
У подальшому, після жорстокого нанесення побоїв ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , придушення їх волі на реалізацію права щодо проведення мітингів ОСОБА_4 та особи, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, незважаючи на те, що потерпілі знаходились в знерухомленому стані, продовжили жорстокі та цинічні дії відносно ОСОБА_6 , підвели його на ноги, та довівши до краю даху колонади, демонстративно показали останнього працівникам підрозділів БМОП «Беркут» та працівникам інших правоохоронних органів, які перебували поряд з колонадою, тим самим хизуючись перед ними затриманим мітингувальником, що в свою чергу викликало бурхливу емоційну реакцію працівників правоохоронних органів, які почали схвально вигукувати та бити палицями по залізним щитам, які перебували у них на озброєнні, демонструючи колективне бажання всіх працівників міліції продовжити катування над потерпілим.
Продовжуючи свої злочинні дії, направлені на заподіяння сильного фізичного болю, фізичних та моральних страждань шляхом нанесення побоїв, мучення та інших насильницьких дій з метою покарати ОСОБА_1 і ОСОБА_6 за акції протесту, які проводились в місті Києві ними та іншими цивільними учасниками, а також з метою залякування та дискримінації потерпілих та інших учасників акцій протесту, усвідомлюючи, що доставлення затриманих до автомобілю призначеного для перевезення затриманих через стрій колони працівників спецпідрозділу міліції «Беркут» буде супроводжуватись зухвалими, цинічними, насильницькими діями, а також знущанням з боку працівників міліції по відношенню до затриманих ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , орієнтуючись в обстановці, знаючи про вимоги законодавства щодо необхідності проявляти обережність і пересторогу, своїми діями не викликати ускладнення обстановки, маючи реальну можливість обрати безпечний маршрут слідування, ОСОБА_4 та особи, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, проігнорували вказані вимоги законодавства, та з мотивів колективної помсти з боку працівників міліції, прийняли протиправне рішення провести затриманих через вказаний стрій працівників спецпідрозділу міліції «Беркут», таким чином продовживши знущання над останніми, та з цією метою скинули ОСОБА_6 та ОСОБА_1 з даху колонади/парапету над входом до колонади з небезпечної висоти для передачі їх своїм колегам.
ОСОБА_1 спричинено легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, а саме закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку з забитою раною обличчя та закритий перелом носових кісток без зміщення кісних уламків.
Відповідно до пункту 6 Виписки № 2028 ОСОБА_1 при надходженні 22 січня 2014 року до Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги був доставлений з наступними захворюваннями: 1) закрита черепно-мозгова травма; 2) углибленням ряду лобової частини зліва; 3) садна голови, туловища та кінцівок; 4) закритий перелом кісток носу; 5) забій лівого глазного яблука; 6) кровоточивий бронхіт.
Згідно з пунктами 6,7 Виписки № 4324 ОСОБА_1 14 лютого 2014 року вдруге поступив до Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги у зв`язку з розвиненням хвороби, яке проявилось у вигляді судомного синдрому після перенесення закритої черепно-мозкової травми .
Пунктом 8 Виписки № 4324 ОСОБА_8 був визначений нагляд невролога за місцем проживання.
Відповідно до висновку експерта № 09-КЕ/2017 від 12.01.2017-19.01.2017 згідно даним медичної документації (карти виїзду швидкої медичної допомоги, медичної карти стаціонарного хворого №2028/133, медичної карти амбулаторного хворого) та судово-медичної експертизи, результати якої викладені у «Висновку експерта» № 808/Е, у ОСОБА_1 , 1990 р.н., мали місце наступні тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку із легкими клінічними проявами, саднами, синцями на голові та забійною раною в ділянці лівої брові, травматичним набряком м`яких тканин обличчя зліва, контузією лівого ока з травматичним субкон`юнктивальним крововиливом; закритий перелом носових кісток без зміщення кісних уламків; садно в ділянці лівої ключиці; садна на верхніх кінцівках та на правій нижній кінцівці.
Ці ушкодження утворилися від дій тупих предметів; медична документація не містить даних, які б дозволили висловитися щодо індивідуальних ознак цих предметів, тим більш провести ідентифікацію знаряддя (знарядь) травми.
При цьому черепно-мозкова травма утворилася від ударної дії, або співударі об предмет (поверхню) з прикладанням сили (сил) в ділянку голови (обличчя); травма носу та лівого ока - від ударної дії предмету (предметів) з обмеженою поверхнею та з прикладанням сили безпосередньо у відповідні анатомічні ділянки; синці - за ударним механізмом, або за механізмом удару-стиснення, садна - за прямим механізмом тертя- ковзання.
Матеріали справи містять копію Виписки № 2028, згідно з якою ОСОБА_1 при надходженні 22 січня 2014 року до Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги був доставлений з наступними захворюваннями: 1) закрита черепно-мозгова травма; 2) углибленням ряду лобової частини зліва; 3) садна голови, туловища та кінцівок; 4) закритий перелом кісток носу; 5) забій лівого глазного яблука; 6) кровоточивий бронхіт. ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 22 січня 2014 року по 13 лютого 2014 року (т.1 а.с.169)
З Виписки № 4324 14 лютого 2014 року вбачається, що ОСОБА_1 поступив до Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги у зв`язку з розвиненням хвороби, яке проявилось у вигляді судомного синдрому після перенесення закритої черепно-мозкової травми. ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 14 лютого 2014 року по 17 лютого 2014 року (т.1 а.с.170)
Згідно з Висновком №17/18 за результатами психологічного дослідження, складеного ТОВ «Експертно-правова консалтингова компанія «ЮРЕКС» 13 березня 2018 року, на замовлення адвоката Гришка С.Ю. (представника ОСОБА_1 ) психологічний аналіз ситуації, що склалася для ОСОБА_1 , внаслідок його катування, принизливого поводження та завдання легких тілесних ушкоджень під час акції масового народного протесту на вул. Грушевського в м.Києві 20 січня 2014 року в ході його затримання на колонаді до стадіону «Динамо», дозволяє кваліфікувати її як інтенсивно психотравмуючу для потерпілого… Психотравмуючий характер даної ситуації, інтенсивні негативні емоційні переживання (страждання) є психологічною передумовою для кваліфікації моральної шкоди ОСОБА_1 . Розмір моральної шкоди, що була спричинена ОСОБА_1 внаслідок зазначеного з урахуванням психологічних коефіцієнтів може становить 216 мінімальних заробітних плат. (т.1 а.с.209-226).
Згідно з трудовою книжкою ОСОБА_1 станом на січень2014 року займав посаду інженера-програміста ТОВ «Самсунг Електроніскс» та був звільнений з цієї посади за власним бажанням 09 січня 2015року. (т.1 а.с.163)
За відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків (три) місяці до звільнення (IІІ квартал 2014 року) заробітна плата (після оподаткування) ОСОБА_1 складає: 57 687,53 - 8 814,01 (податок на доходи фізичних осіб) = 48 873,52 грн (т.1 а.с.167-168)
Згідно з довідкою підприємства САЙБЕРКОМ ГРУП, зареєстрованого у Польщі, ОСОБА_9 був прийнятий на роботу з 01 вересня 2015 року на посаду старший інженер-програміст. Трудові відносини припинились за згодою сторні 31 липня 2018 року (т.1 а.с.164-166). 

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди.
В порядку визначеному ч.ч.1,2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Для покладення деліктної відповідальності необхідно встановити: протиправність поведінки заподіювачів шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між такою поведінкою та шкодою; вину особи, яка завдала шкоди.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ч. 1 ст. 1173 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ч. 1 ст. 1174 ЦК України).
Згідно зі статтею 1195 ЦК України, у разі ушкодження здоров`я потерпілому відшкодовуються, зокрема, втрачені заробітки та інші доходи, які він мав або міг мати, якщо його здоров`я не було б ушкоджене. Втрата середнього заробітку за час вимушеного припинення трудової діяльності є прямою майновою шкодою, що підлягає компенсації.

У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» («Rysovskyy v. Ukraine»), заява № 29979/04; рішення від 22 листопада 2005 року у справі «Антоненков та інші проти України» («Antonenkov and others v. Ukraine»), заява № 14183/02).
При цьому у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, ЄСПЛ виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати, зокрема, рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» («Yuriy Nikolayevich Svanov v. Ukraine»), заява № 40450/04.
Аналогічна позиція викладена в рішенні від 27 липня 2004 року в справі «Ромашов проти України» (Romashov v. Ukraine), заява № 67534/01, де ЄСПЛ указав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державного органу.
Такі висновки викладено в постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року в справі № 607/11835/22.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21, від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22).
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу...
У постанові від 16 квітня 2025 року у справі № 296/3311/23 Верховний Суд вказав на те, що для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.
Протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи.
Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта.
Наявність заподіяної шкоди є ще одним з обов`язкових елементів, наявність якого у сукупності з іншими двома створює підстави для покладення на державу відповідальності у вигляді відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.
Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 та Касаційний цивільний суд від 16 квітня 2025 року у справі № 296/3311/23 також вказали на те, що під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.
Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine).
Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у виді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди.
З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.
Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22).
Третім обов`язковим елементом для покладення на державу відповідальності за відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, - є причинно-наслідковий зв`язок між протиправними (неправомірними) діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою.
Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (див. постанова Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 197/1330/14-ц).
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.
Верховний Суд у постанові від 21 травня 2025 року у справі № 757/47970/16-ц з посиланням на пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 зазначив, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Аналогічний висновок міститься також у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 554/654/22 та від 04 жовтня 2024 року у справі № 201/10536/22.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
В порядку визначеному ч. 6 ст. 82 ЦПК України  вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Положеннями ч.ч.1-3 ст. 102 ЦПК України визначено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Згідно з ч.ч.6,7 ст. 102 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.
В силу ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 зазначила, що експертний висновок, в якому не зазначено про обізнаність експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, є неналежним та недопустимим доказом.
У постанові від 02 квітня 2025 року у справі № 552/2179/1 Верховним Судом вказано на те, що недотримання судом апеляційної інстанції приписів статті 102 ЦПК України щодо перевірки попередження експерта про кримінальну відповідальність не є формальним порушенням процесуального закону, оскільки цивільне процесуальне законодавство визначає таке попередження обов`язковою умовою, яка свідчить про належність чи неналежність висновку експерта як доказу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

З наведених обставин справи вбачається, що судовим рішенням, а саме вироком у кримінальній справі встановлені обставини жорстокого нанесення побоїв позивачу, вчинення дій на придушення його волі на реалізацію права щодо проведення мітингів з боку працівників міліції, які мали місце у січні 2014 року. При цьому встановлено, що дії працівників міліції були направлені на заподіяння сильного фізичного болю, фізичних та моральних страждань шляхом нанесення побоїв, мучення та інших насильницьких дій з метою покарати за акції протесту, які проводились в місті Києві. Вироком також встановлено, що позивачу спричинено легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, а саме закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку з забитою раною обличчя та закритий перелом носових кісток без зміщення кісних уламків.
Виходячи з положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Враховуючи, що вироком суду, який набрав законності сили, встановлені обставини щодо нанесення позивачу тілесних ушкоджень, фізичних та моральних страждань шляхом насильницьких дій працівників міліції, то ці обставини не підлягають доведенню в межах розгляду цієї справи, яка стосується саме правових наслідків таких дій.
Для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою.
Встановлені обставини вказують на те, що позивачу дійсно була завдана шкода неправомірними діями працівників міліції, тобто працівників державного органу та наявний причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою, проте у цій справі вироком у справі встановлена наявність вини одного з працівників міліції при виконанні ним службових обов`язків. У зв`язку з цим доводи апеляційної скарги ГУМВС України в Харківській області про те, що шкода заподіяна не у зв`язку з виконанням службових обов`язків, а у вигляді самочинних дій, що виходять за межі його повноважень, а тому не є достатньою підставою для відшкодування шкоди державою, відхиляються колегією суддів як безпідставні.
При вирішенні позовних вимог про відшкодування майнової шкоди суд першої інстанції прийняв до уваги твердження позивача про те, що він був вимушений звільнитися із роботи в січні 2015 року через погіршення стану здоров`я, яке було викликане неправомірними діями працівників міліції і лише у вересні 2015 року зміг повторно влаштуватися на роботу, коли його стан здоров`я це дозволив та керуючись положеннями ст.ст. 1166,1195 ЦК України зробив висновок про наявність підстав для стягнення суми втраченого середнього заробітку за вісім календарних місяців у розмірі 128000 грн, виходячи із середнього заробітку позивача за останні три місяці.
В доводах апеляційної скарги відповідач ГУМВС України в Харківській області посилається на те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували розмір упущеного заробітку та прямий причинно-наслідковий зв`язок між діями працівників міліції та тривалою непрацездатністю.
З матеріалів справи вбачається, що після отриманих 20 січня 2014 року ушкоджень здоров`я, позивач перебував на стаціонарному лікуванні з 22 січня 2014 року по 17 лютого 2014 року. Після цього періоду даних про проходження позивачем стаціонарного чи амбулаторного лікування матеріали справи не містять. 
Станом на січень 2014 року позивач займав посаду інженера-програміста ТОВ «Самсунг Електроніскс» та був звільнений з цієї посади за власним бажанням 09 січня 2015 року. На нове місце роботи позивач був прийнятий 01 вересня 2015 року.
Таким чином звільнення позивача мало місця через 11 місяців після проходження лікування, даних про проходження лікування та/або наявність проблем фізичного чи психологічного здоров`я у цей період матеріали справи не містять. У зв`язку з цим наявність причинно наслідкового зв`язку між обставинами, що мали місце у січні 2014 року та звільненням позивача у січні 2015 року не вбачається. До того ж за даними трудової книжки звільнення відбулось за згодою сторін. А отже не вбачається, як вимушеного припинення трудової діяльності позивачем, так і прямого зв`язку між припиненням трудової діяльності позивача і діями посадових осіб органу державної влади. Таким чином втрата середнього заробітку не є прямою майновою шкодою, а тому не підлягає компенсації за рахунок держави.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення з держави на користь позивача суми майнової шкоди у вигляді суми середнього заробітку за час припинення трудової діяльності у період з 10 січня 2015 року до 01 вересня 2015 року у розмірі 128000 гривень ухвалено без повного з`ясування обставин справив цій частині, що призвело і до порушення вимог матеріального права, а тому підлягає до скасування з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог. 
Щодо заявлених витрат на лікування у сумі 5000 грн, суд першої інстанції зазначив про їх недоведеність та відмовив у їх задоволенні і в цій частині рішення суду першої інстанції сторонами у справі не оскаржується, а тому на підставі ч. 1 ст. 367 ЦПК України, не становить предмет апеляційного перегляду справи, так як виходить за межі доводів апеляційної скарги.
При вирішенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що позивачу було завдано моральну шкоду, яка виражалася в тривалих фізичних та моральних болях, тому суд прийшов до висновку про задоволення вимог щодо стягнення з держави моральної шкоди у заявленому позивачем розмірі 1728000 (один мільйон сімсот двадцять вісім тисяч) гривень.
Обставини наявності моральних страждань та наявність додаткових зусиль для організації життя є визначальними показниками настання моральної шкоди. У цій справі наявність моральних страждань була встановлена, зокрема, у вироку у кримінальній справі, а також полягає у фізичному болю та стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього; душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку із приниженні честі та гідності працівниками державного органу. Таким чином, моральна шкода, в розумінні вимог ст. 23 ЦК України, доведена належним чином. Питання наявності протиправної поведінки з боку відповідача досліджена вища та встановлена судом. Наявний і причинно-наслідковий зв`язок між шкодою і протиправними діями. Вказане не потребує спеціальних знань у сфері іншій ніж право, оскільки ці критерії є суто правовими. Тому доводи апеляційної скарги ГУ МВС України в Харківській області про недоведеність позивачем наявності моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку з діями працівників міліції відхиляються апеляційним судом. Ависновок суду першої інстанції про те, що позивачу було завдано моральну шкоду, яка виражалася в тривалих фізичних та моральних болях, апеляційний суд вважає таким, що відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства.
Заявлений позивачем розмір моральної шкоди ґрунтується на Висновку №17/18 за результатами психологічного дослідження, складеного ТОВ «Експертно-правова консалтингова компанія «ЮРЕКС» 13 березня 2018 року, на замовлення сторони позивача, в якому вказано, що з урахуванням психологічних коефіцієнтів розмір моральної шкоди може становить 216 мінімальних заробітних плат. Виходячи з положень ч. 3 ст. 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи, проте висновок має відповідати вимогам визначеним у ч.ч. 6,7 ст. 102 ЦПК України, зокрема, висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Відсутність даних про попередження експерта про кримінальну відповідальність не є формальним порушенням процесуального закону, а є обов`язковою умовою, яка свідчить про належність чи неналежність висновку експерта як доказу.
Отже наявний в матеріалах справи висновок спеціаліста-психолога не є експертним висновком, він є письмовим доказом в розумінні ст. 95 ЦПК України, а тому оцінюється на загальних підставах. Спеціалістом психологом проведено дослідження психо-емоційного стану позивача і результати цього дослідження прийняті до уваги суду при встановленні обставин заподіяння моральної шкоди, оскільки вказані питання потребують спеціальних знань і наведене спеціалістом мотивування в цій частині вбачається обґрунтованим. Разом з тим при визначенні розміру компенсації заподіяної позивачу моральної шкоди спеціалістом у висновку не наведено підстав та мотивів за яких розмір компенсації має бути визначений у розмірі 216 мінімальних заробітних плат. 
Вирішуючи питання щодо розміру компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, суд апеляційної інстанції зауважує, що в національному та міжнародному законодавстві відсутні чітко визначені формули для обчислення розміру компенсації моральної шкоди у грошову еквіваленті. Разом з тим питання визначення розміру компенсації моральної шкоди не є таким, що потребує спеціальних знань у сфері іншій ніж право, розмір компенсації моральної шкоди є оціночним поняттям і основними критеріями його визначення є розумність і справедливість, при цьому визначений розмір компенсації не має бути направленим на збагачення особи. 
Враховуючи тривалість порушення, глибину душевних страждань та негативних емоцій, яких зазнав позивач внаслідок дій працівників міліції, що підтверджується наданими позивачем до матеріалів справи доказами, колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача ГУ МВС України в Харківській області про те, що судом першої інстанції не враховано реальний ступінь вини та всі обставини справи, а тому такий розмір є надмірним. Отже беручи до уваги тривалість порушення, глибину душевних страждань та негативних емоцій, яких зазнав позивач внаслідок дій працівників міліції, вимушених змін у житті позивача, тривалість розгляду справ (кримінальної та цивільного позову), а також та з урахуванням вимог розумності і справедливості, апеляційний суд приходить до висновку, що належним розміром компенсації заподіяної позивачу моральної шкоди є сума 500000 (п`ятсот тисяч) гривень. 
За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що при вирішенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, судом першої інстанції вірно визначений характер правовідносин, що виникли між сторонами у справі, проте не надано належної оцінки доводам позивача та наявним в матеріалах справи доказам щодо заявленого розміру компенсації за таку шкоду. А тому, колегія суддів, керуючись положеннями ст. 376 ЦПК України,  вважає за можливе змінити рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру компенсації моральної шкоди.
Таким чином за результатами перегляду справи апеляційним судом колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди у розмірі 128000 (сто двадцять вісім тисяч) гривень та ухвалення в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаної позовної вимоги, а в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, наявні підстави для зміни рішення суду першої інстанції, визначивши розмір компенсації заподіяної моральної шкоди у сумі 500000 (п`ятсот тисяч) гривень. В іншій частині рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства, а тому залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374-376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 листопада 2025 року в часині вирішення позовної вимоги про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 майнової шкоди у розмірі 128000 (сто двадцять вісім тисяч) гривень - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаної позовної вимоги. 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 листопада 2025 року в часині вирішення позовної вимоги про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 1728000 (один мільйон сімсот двадцять вісім тисяч) гривень - змінити, визначивши розмір компенсації заподіяної моральної шкоди у сумі 500000 (п`ятсот тисяч) гривень.
В іншій частині рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова 

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук