ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року	Львів	Справа № 380/22686/25 пров. № А/857/15550/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого-судді Кузьмича С. М.,
суддів Курильця А.Р., Мікули О.І., 
за участю секретаря Березюка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 лютого 2026 року (ухвалене головуючим – Стрельбицьким В.В. у м. Львові, повне судове рішення складено 24 лютого 2026 року) у справі № 380/22686/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення першого заступника начальника Управління Служби безпеки України у Львівській області полковника О. Голобородька від 05.11.2025 про примусове повернення за межі України громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що відповідач, як державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України, наділений виключною компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенційних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України тощо та приймати за результатами такої оцінки відповідне рішення. Вказує, що іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України. Оскаржуване рішення Служби безпеки України ґрунтується на припущеннях та прийнято з метою попередження вчинення позивачем суспільно небезпечних діянь, що фактично, є рішенням прийнятим на майбутнє, без належних на те правових підстав.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24.02.2026 в задоволенні позову відмовлено.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що в умовах воєнного стану дії іноземця, який використав підставу для перебування у країні здійснення ним волонтерської діяльності, та який такої фактично не проводив жодним чином, надають обґрунтовані підстави для органів уповноважених на захист держави та її мешканців, у даному випадку посадових осіб Служби безпеки України, вирішувати питання про доцільність та наявність законних підстав перебування такої особи на території держави.
Між тим, в ході розгляду справи встановлено, що позивач фактично сам відмовився від свого права на залучення перекладача, адже зазначив, що його не потребує. Указана обставина підтверджена відповідним підписом ОСОБА_2 в розписці до оскаржуваного рішення в графі «Перекладач», де він біля слів: «не потрібно» поставив свій власноручний підпис.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов.
Зокрема в апеляційній скарзі зазначає, що викладений текст оскаржуваного рішення про примусове повернення фактично є суб`єктивною думкою посадової особи, оскільки кожний факт викладений у даному рішенні мав бути підтверджений доказами, які суду не було представлено. Крім цього вказує, що йому не було забезпечено перекладача.
Відповідач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Азербайджану (Азербайджанської Республіки), що підтверджується паспортом номер НОМЕР_1 , тип: РC, код держави: AZE, дата видачі: 15.02.2025, дійсний до ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження: Азербайджан.
Відповідно до посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_2 , що видана на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підстава видачі 04/10, дата видачі 22.04.2025, дата закінчення строку дії 20.04.2026.
Згідно рішення ЗМУ ДМС від 15.09.2025 про відкликання посвідки на тимчасове проживання, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі підпункту 3 пункту 63 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 (Далі – Порядок № 332), відкликається посвідка на тимчасове проживання № НОМЕР_2 .
05.11.2025 відповідачем прийнято вішенням про примусове повернення за межі України громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно зі змістом рішення про примусове повернення за межі України встановлено наступне: «При перевірці на оптовому ринку сільськогосподарської продукції «Шувар» (м. Львів, вул. Хуторівка, 4-Б) паспортного документу громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_3 , встановлено, що зазначений іноземний громадянин проживає на території України за недійсними документами.
За час свого перебування в Україні громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 після відкликання ЗМУ ДМС у вересні 2025 року посвідки на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 , дата закінчення строку 20.04.2026 року, за інформуванням УСБУ у Львівській області №62.01/62/2/3-850 від 09.06.2025 року, відповідно пункту 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №332, вчасно не здав посвідку та не залишив межі України, чим порушив п. 68 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №322 від 25.04.2018 року. На виконання пункту 65 Порядку, вказаному громадянину скеровано рішення про відкликання повістки. Ухилявся від виїзду з України, відмітки про продовження терміну перебування на території держави в паспортному документі іноземця відсутні, законне джерело існування та підстави для подальшого перебування на території України відсутні.
Попередньо, в ході проведення 05.09.2025 року антитерористичного контррозвідувального заходу на оптовому ринку сільськогосподарської продукції «Шувар» (м. Львів, вул. Хуторівка, 4-Б), Управлінням в межах законодавчо визначених повноважень проведена контррозвідувальна перевірка громадянина Азербайджана - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та встановлено, що вище вказана посвідка на тимчасове проживання в Україні іноземцю видана на підставі звернення до міграційної установи Молодіжної громадської організації "Молодіжна спільнота «ЮНКОР» з відповідним клопотанням про заподіяння іноземця в якості волонтера. Водночас, волонтерську діяльність, яка визначена статтею 1 Закону України “Про волонтерську діяльність, яка визначена статтею 1 Закону України ‘Про волонтерську діяльність ” як роботи та послуги, що безоплатно виконуються і надаються волонтерами, фактично не проводить таких намірів, не мав і не має, керівника організації не знає, контактів з нею не мав, про діяльність МГО «Молодіжна спільнота «ЮНКОР» не обізнаний. Офіс вказаної молодіжної громадської організації не відвідував, чим буде займатися як волонтер не усвідомлює. Іноземець на момент проведення відповідних заходів є особою без офіційної реєстрації, як ФОП та працевлаштування, не сплачує податків, працював в торгівельній сфері на ринку «Шувар». Наразі іноземець продовжує неофіційно торговельну діяльність на ринку «Шувар», з 05.09.2025 року офіційно не працевлаштувався, порушує закони України на рекомендації щодо їх усунень не реагує.
Згідно з наявними даними, ОСОБА_3 має знайомих в Азербайджані, котрі проживають там та виїздять до теперішнього часу до рф, підтримує постійні контакти з ними, його дії та поведінка загрожують національній безпеці держави, що визначені статтею 13акону України «Про основи національної безпеки України».
05.11.2025 на громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 , ЗМУ ДМС складено адміністративний протокол за ознаками ч. 2 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу 3 400,00 грн. в дохід держави.
Цим же рішенням вирішено примусово повернути за межі України громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і зобов`язати його покинути територію України у термін до 15.11.2025.
Відповідно до змісту листа начальника Управління СБ України у Львівській області Самборака А. від 03.12.2025 №62/2/3-433 встановлено, що в ході проведення 05.09.2025 антитерористичного контррозвідувального заходу (розпорядження керівника зони ТРО №3 з Територіальної оборони №377 від 28.08.2025) у локації масового скупчення ВПО, а також іноземних громадян з країн колишнього срср – на оптовому ринку сільськогосподарської продукції «Шувар» (м. Львів, вул. Хуторівка, 4-Б), який належить групі компаній «Шувар», управління якою здійснює ТзОВ «Шувар» (код ЄДРПОУ 20777340), встановлений громадянин Азербайджану – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , котрий документований органом 4601 посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 , дата закінчення строку 20.04.2026, дата закінчення строку 20.04.2026. В ході контррозвідувальної перевірки встановлені дані, що є підставою для відкликання або визнання недійсною посвідки на тимчасове проживання в Україні, відповідно пункту 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №332. 05.09.2025 на ринку «Шувар» в службовому автомобілі ГВ КР Управління проведено опитування гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за його згодою під відеофіксацію, в присутності гр. ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродж. Азербайджану, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , м.т. НОМЕР_4 , паспорт НОМЕР_5 , посвідка на постійне проживання НОМЕР_6 , на даний час виїхав в Азербайджан, підтримує зв`язок з використанням месенджеру Ватсап. Останній виступав перекладачем. При цьому, за згодою гр. ОСОБА_1 , проведено огляд його мобільного телефону. В подальшому 05.09.2025 вже в адміністративному приміщенні ринку «Шувар» продовжено опитування іноземця, знову за його згодою під відеофіксацію, в присутності його родича – гр. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , посвідка на постійне проживання в Україні № НОМЕР_7 від 10.02.2020, користується номером м.т. НОМЕР_8 , котрий виступав в якості перекладача. Знову в присутності ОСОБА_8 , за його та його родича згодою, проведено огляд мобільного телефону останнього. При цьому, з поваги до вказаних осіб як громадян країни, керівництво котрої висловлює підтримку у протистоянні збройній агресії рф, гр. ОСОБА_8 о. 05.09.2025 роз`яснені причини проведення опитування ОСОБА_2 , доведено про порушення чинного законодавства та рекомендовано їх усунути шляхом відмови від неправомірно отриманої посвідки та офіційного працевлаштування ОСОБА_2 , отримання у Львівському ОЦЗ дозволу на працевлаштування, що є підставою для звернення до міграційних органів для одержання посвідки на тимчасове проживання в Україні на підставі працевлаштування. За результатами вказаних контррозвідувальних опитувань та проведення інших перевірочних заходів встановлено, що вищевказана посвідка на тимчасове проживання в Україні іноземцю видана 22.04.2025 на підставі звернення до міграційної установи Молодіжної громадської організації «Молодіжна спільнота «ЮНКОР» (код ЄДРПОУ 40115522, керівник ОСОБА_9 , юрид. адреса: Львівська область, м. Львів, вул. Замкнена, 9, каб. 12, номер мобільного телефону керівника НОМЕР_9 ) з відповідним клопотанням про задіяння іноземця в якості волонтера. При цьому, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (вперше прибув до України 18.02.2025) під час перебування в Україні без офіційної реєстрації як ФОП та працевлаштування, сплати податків працює в торгівельній сфері на ринку «Шувар», знає та спілкується виключно азербайджанською мовою. Волонтерську діяльність, яка визначена статтею 1 Закону України «Про волонтерську діяльність» як роботи та послуги, що безоплатно виконуються і надаються волонтерами, фактично не проводить, керівника організації не знає, контактів з нею не мав, про діяльність МГО «Молодіжна спільнота «ЮНКОР» по наданню допомоги ЗС України не обізнаний. Оформлений волонтером фіктивно на прохання свого знайомого чи родича громадянина Азербайджану – ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , котрий, в свою чергу, також ніколи не контактував з ОСОБА_9 . При опитуванні ОСОБА_3 будь-якої інформації щодо волонтерської діяльності не надав, взагалі не розуміє її сутність. Згідно з наявними даними, ОСОБА_3 має знайомих в Азербайджані, котрі проживають там та виїздять до теперішнього часу до рф, підтримує постійні контакти з ними. Таким чином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надав недостовірні відомості до ЗМУ ДМС щодо проведення волонтерської діяльності, що відповідно інформування УСБУ у Львівській області №62.01/62/2/3-850 від 09.09.2025 стало підставою для прийняття рішення ЗМУ ДМС про відкликання посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_2 (лист ЗМУ ДМС №4601.8.2.-4635/46.2-25 від 16.09.2025). На виконання пункту 65 Порядку від 25.04.2018 №332, ЗМУ ДМС вказаному громадянину скеровано рішення про відкликання посвідки. При перевірці 05.11.2025 на оптовому ринку сільськогосподарської продукції «Шувар» (м. Львів, вул. Хуторівка, 4-Б) паспортного документу громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 , ( ОСОБА_10 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_3 , співробітниками ГВ КР Управління встановлено, що зазначений іноземний громадянин проживає на території України за недійсними документами, зокрема, після відкликання ЗМУ ДМС у вересні 2025 посвідки на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 вчасно її не здав та не залишив межі України, чим порушив п.68 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №322 від 25.04.2018. Більш того, іноземець продовжував працювати на ринку «Шувар» в якості реалізатора товару на торговій точці гр. ОСОБА_8 без офіційного оформлення та сплати податків з отриманих прибутків, чим підривав підвалини економічного устрою держави. При цьому встановлено, що іноземець ЗМУ ДМС ознайомлений під розпис із рішенням про відкликання посвідки на тимчасове проживання. Враховуючи викладене, 05.11.2025 співробітниками Управління гр. ОСОБА_11 в присутності гр. Азербайджана ОСОБА_8 запропоновано проїхати до ЗМУ ДМС для прийняття відносно нього правових рішень. В подальшому, іноземець разом з ОСОБА_8 та співробітниками Управління ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 прибули до Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ЗМУ ДМС (м. Львів, вул. Руданського, 3). Як працівниками Управління під час переміщення з ринку «Шувар» до ЗМУ ДМС, так і працівниками міграційної установи по прибуттю іноземців їм роз`яснено обставини справи, подальші дії по притягненню ОСОБА_2 до адмінвідповідальності та прийняття рішення щодо його примусового повернення до країни походження. ОСОБА_8 о. чітко розумів всі дії, що відбувалися, використовувався за власною ініціативою в якості перекладача для гр. ОСОБА_2 під час перебування в міграційній службі. При цьому, іноземці висловили бажання відмови як від адвоката, так і перекладача. Після з`ясування всіх юридичних аспектів, гр. ОСОБА_8 , провівши близько 40 хв. в міграційній установі та надавши відповідні вказівки гр. ОСОБА_11 , виїхав за своїми справами. ОСОБА_15 ніколи не висловлював будь-яких заперечень щодо дій співробітників Управління та працівників міграційної служби, тільки дотримувався вказівок ОСОБА_8 о. Підписи, записи на документах про адмінправопорушення та на рішенні про примусове повернення до країни походження ставив без примусу, розуміючи сутність проведення юридичних дій. Рішення про примусове повернення до країни походження гр. ОСОБА_2 прийнято Управлінням СБ України у Львівській області на підставі факту порушення ним міграційного законодавства. Щодо зазначення загроз з його боку діями та поведінкою національній безпеці держави, що визначені статтею 1 Закону України «Про основи національної безпеки України», про що вказано в даному рішенні, вони є додатковим фактором, а не основою його прийняття. І таке тлумачення спирається на наявність в м.т. іноземця багатьох номерів російських операторів мобільного зв`язку, окремі з яких є об`єктами зацікавленості правоохоронних органів рф (дана інформація має обмежений доступ та може бути надана суду в разі оформлення суддею допуску до державної таємниці). При цьому, іншим аспектом загроз національній безпеці України є факт свідомого, умисного порушення іноземцем законодавства України – легалізація шахрайським методом, робота без офіційного працевлаштування.
Позивач вважаючи спірне рішення відповідача про примусове повернення за межі України протиправним, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 26 Конституції України, гарантовано, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
У статті 33 Конституції України, закріплено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України від 22.09.2011 №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон №3773-VI).
За змістом приписів частин першої-третьої статті 3 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Відповідно до норм частин першої та третьої статті 9 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.
Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Відповідно до пункту 18 частини 1 статті 1 Закон № 3773-VI посвідка на тимчасове проживання – це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.
Частиною першою статті 26 Закону №3773-VI встановлено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Згідно з частиною восьмою статті 26 Закону №3773-VI, примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).
Абзацом першим частини першої статті 30 Закону №3773-VI визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.
Аналіз наведених норм показав, що іноземці або особи без громадянства мають підтверджувати законність свого перебування на території України.
Не дотримання правил законного перебування іноземця або особи без громадянства на території України є прямим наслідком для визначення цих осіб нелегальними мігрантами та прийняття органом міграційної служби рішення про їх примусове повернення до країни громадянської належності.
Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (далі - Інструкція).
Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.
Пунктом 5 розділу І Інструкції передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.
Відповідно до пункту 2 Розділу II Інструкції рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства (додаток 3).
У разі відмови іноземця від особистого підпису в рішенні про примусове повернення посадова особа робить про це запис у рішенні про примусове повернення в присутності двох свідків.
Згідно з п. 3 розділу ІІ Інструкції у рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов`язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення. Рішення про примусове повернення може супроводжуватися забороною подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони подальшого в`їзду обчислюється з дня винесення такого рішення. Якщо рішення про примусове повернення супроводжується забороною в`їзду в Україну, у паспортному документі іноземця проставляється відмітка про заборону в`їзду.
З системного аналізу наведених правових норм випливає, що іноземець або особа без громадянства, які перебувають в Україні можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України. Рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства приймається зокрема органом СБУ.
Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_2 , що видана на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підстава видачі 04/10, дата видачі 22.04.2025, дата закінчення строку дії 20.04.2026.
Згідно рішення ЗМУ ДМС від 15.09.2025 про відкликання посвідки на тимчасове проживання, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі підпункту 3 пункту 63 Порядку №322, відкликається посвідка на тимчасове проживання № НОМЕР_2 .
Відповідно до підпункту 3 пункту 63 Порядку №332, посвідка відкликається ДМС або територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі коли дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.
Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні іноземцю на підставі звернення до міграційної установи Молодіжної громадської організації «Молодіжна спільнота «ЮНКОР» (код ЄДРПОУ 40115522, керівник Макарчук Галина Михайлівна, юрид. адреса: Львівська область, м. Львів, вул. Замкнена, 9, каб. 12, номер мобільного телефону керівника НОМЕР_9 ) з відповідним клопотанням про задіяння іноземця в якості волонтера. При цьому, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час перебування в Україні без офіційної реєстрації як ФОП та працевлаштування, сплати податків на момент проведення перевірки працює в торгівельній сфері на ринку «Шувар».
Разом з цим, доказів про задіяння останнього до волонтерської діяльності стороною позивача не надано та в матеріалах справи такі відсутні.
Суд першої інстанції правильно виснував, що в умовах воєнного стану наведені вище дії іноземця, який використав підставу для перебування у країні здійснення ним волонтерської діяльності, та який такої фактично не проводив жодним чином, надають обґрунтовані підстави для органів уповноважених на захист держави та її мешканців, у даному випадку посадових осіб Служби безпеки України, вирішувати питання про доцільність та наявність законних підстав перебування такої особи на території держави. Тим більше у відповідача була наявна інформація про потенційні зв`язки позивача з особами які відвідують країну-агресора. Варто відзначити, що очевидним є і те, що порядок проведення антитерористичного контррозвідувального заходу, а також отримання інформації оперативними підрозділами є інформацією з обмеженим доступом, а тому не можуть проголошуватись публічно за відсутності на те законних підстав та відповідних дозволів. Натомість, даних про упереджене ставлення посадових осіб відповідача до позивача в ході розгляду справи не здобуто.
Відтак, на час звернення позивача з позовом у нього відсутні будь-які документи на право проживання в Україні та відомості про перебування на території України на законних підставах відсутні в матеріалах справи.
А тому, позивач знаходиться на території України нелегально, що є грубим порушенням з боку позивача законодавства про правовий статус іноземців, що може бути достатньою підставою для відповідача для прийняття рішення про примусове повернення за межі України до країни походження або третьої країни.
Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.09.2022 у справі № 755/7030/21, від 07.02.2023 у справі № 522/7918/22, від 08.11.2024 у справі № 539/2085/22.
Доказів звернення позивача до територіальних підрозділів ДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, клопотанням про продовження строку перебування на території України матеріали справи не містять і судом не встановлено.
Отже, порушений позивачем законодавчо установлений порядок перебування на території України є достатньою підставою для застосування заходів у вигляді примусового повернення у країну походження, та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення.
Водночас, посилання позивача на те, що в матеріалах справи відсутній адміністративний протокол за ознаками ч. 2 ст. 203 КУпАП відносно ОСОБА_2 , само по собі, не свідчить про незаконність рішення про примусове повернення за межі України громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адже це не являлось єдиною підставою для його ухвалення. Більше того, за твердженнями представника відповідача такий не долучено з об`єктивних причин, оскільки посадова особа УСБУ, яка проводила перевірку відносно ОСОБА_2 на даний час перебуває в активній зоні бойових дій, що унеможливлює надати такий протокол на даному етапі. При цьому переконливих даних про те, що такий протокол не складався в ході розгляду справи не здобуто.
Доводи апелянта щодо порушення органом міграційного контролю процедури прийняття й оголошення оскаржуваного рішення з огляду на відсутність перекладача колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.
Так, право іноземця на перекладача закріплено в пункті 1 статті 5 Декларації про права людини стосовно осіб, які не є громадянами країни, в якій проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13.12.1985 на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною.
У пункті 2 статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також визначено, що кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.
Про важливість забезпечення права особи на перекладача неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН» від 28.11.1978, у справі «Камазінскі проти Австрії» від 19.12.1989, у справі «Артіко проти Італії» від 30.05.1980).
Верховний Суд у постановах від 08.07.2020 у справі №522/14605/17, від 04.03.2020 у справі №813/2417/18, від 08.11.2018 у справі №750/8187/16-а висловив правову позицію, згідно якої задля забезпечення права особи на розуміння суті та змісту рішення міграційного органу, має бути залучений перекладач.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права.
Так, в ході розгляду справи суд першої інстанції встановив та таке підтверджується матеріалами справи, що позивач фактично сам відмовився від свого права на залучення перекладача, адже зазначив, що його не потребує. Указана обставина підтверджена відповідним підписом позивача в розписці до оскаржуваного рішення в графі «Перекладач», де він біля слів: «не потрібно» поставив свій власноручний підпис. Крім того, як встановлено в ході розгляду справи допомогу у спілкуванні з представниками СБУ позивачу надавали його родич та знайомий. Жодних даних про те, що позивач був підданий тиску під час процедури складання документів чи опитування в ході розгляду справи не встановлено, як і не встановлено примушування позивача до підписання відповідних документів. Варто відзначити, що процедура опитування та спілкування з позивачем відбувалась в присутності його знайомих, за місцем знаходження позивача, на ринку, тобто у місці із загальним доступом.

Щодо, доводів позивача про не зазначення у оскарженому рішенні країни до якої слід повернути позивача, із одночасним зобов`язанням покинути територію країни до 15.11.2025, то суд констатував, що відповідач навпаки надає позивачу право вибору країни до якої він виїде, що не може свідчити про допущене порушення його прав або невідповідність рішення вимогам закону.

Так, з досліджених під час судового розгляду матеріалів справи, зокрема оскаржуваного рішення, встановлено те, що таке відповідає вимогам чинного законодавства, ухвалене з дотриманням встановленої процедури.

При цьому суд наголошує, що окремі дефекти рішення контролюючого органу не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, про його скасування. Якщо спірне рішення прийнято контролюючим органом у межах своєї компетенції та з його змісту можна чітко встановити зміст цього рішення (зокрема, порушення законодавства, за які застосовуються відповідні санкції, та розмір останніх), таке рішення може бути визнане правомірним навіть у разі, коли не дотримано окремих елементів форми спірного рішення. Вказані позивачем недоліки оформлення оскаржуваної постанови не можуть бути самостійною підставою для визнання протиправним такого рішення за умови, якщо позивачем вчинено порушення вимог чинного законодавства, оскільки при розгляді спорів перевага надається змісту документа порівняно з його зовнішньою формою.

Аналогічний за своєю суттю і змістом правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17.05.2018 у справі № 753/4366/17, від 11.09.2018 у справі № 826/11623/16, від 14.08.2018 у справі №826/15341/15.

Відтак, з урахуванням встановлених обставин, а також встановленого факту незаконного перебування позивача на території України, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у відповідача були всі правові підстави для прийняття оспорюваного рішення про примусове повернення за межі України позивача.

Таким чином, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду — без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 лютого 2026 року у справі № 380/22686/25 – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 01 травня 2026 року