Справа № 442/4226/26
Провадження № 1-кп/442/323/2026

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 червня 2026 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області 
в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , 
за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,
провівши відкрите судове засідання в залі суду в місті Дрогобичі по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12026141110000420 від 26.05.2026 відносно 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бистриця Дрогобицького району Львівської області, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, одруженого, має на утриманні малолітню дитину, опікуна дитини-інваліда, що зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не адвоката, не військовозобов`язаного, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 197-1 КК України,
учасники справи:
прокурор ОСОБА_4 , 
обвинувачений ОСОБА_3 ,
в с т а н о в и в :
Суд визнає доведеним, що 2017 року (більш точної дати та часу органом досудового розслідування не встановлено), у ОСОБА_3 , виник умисел на самовільне зайняття земельної ділянки комунальної власності в межах охоронної зони, яка розташована в селі Бистриця-Гірська Дрогобицького району Львівської області в межах прибережної захисної смуги річки Бистриця Тисменська, яка згідно до ст. 79 Водного кодексу України належить до категорії малих річок.
Так, ОСОБА_3 в травні 2017 року (більш точної дати та часу органом досудового розслідування не встановлено), всупереч вимогам статей 112, 116, 118, 123, 124, 125,126 ЗК України, які регламентують набуття і реалізацію права на землю, при відсутності відповідного рішення уповноваженого органу місцевого самоврядування та державної реєстрації про передачу йому у власність чи надання у користування земельної ділянки, а також статей 60-61 ЗК України, в порушення ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», та ст. ст. 87, 88, 89 ВК України, відповідно до яких, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється самовільне зайняття земельних ділянок, обмеження до них доступу, реалізовуючи свій злочинний умисел на самовільне зайняття земельної ділянки в прибережній захисній смузі русла річки Бистриця Тисменська, її використання у власних потребах, всупереч встановленому законом порядку, без одержання будь-яких документів, які б посвідчували право власності чи право користування земельною ділянкою, без отримання дозволу відповідного органу, здійснив облаштування суцільного паркану, що складається з металевої сітки та металевих стовпців, яким самовільно обгородив земельну ділянку площею 0,0295 га без визначеного кадастрового номера, вартістю 64 900 гривень, яка перебуває в комунальній власності Східницької селищної ради Львівської області, та межує із земельною ділянкою з кадастровим номером 4621280900:01:002:0183 по вул. Ювілейна, 33 в с. Бистриця-Гірська Дрогобицького р-ну Львівської обл. в межах прибережної захисної смуги річки Бистриця Тисменська, чим самовільно зайняв земельну ділянку в охоронній зоні.
Таким чином, ОСОБА_3 самовільно зайняв земельну ділянку в охоронній зоні, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 197-1 КК України.

Будучи допитаним у ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненому визнав, щиро розкаявся, пояснив, що вказану земельну ділянку спочатку прибрав, засадив гарно деревами, а потім обгородив. Хотів , щоб було гарно. Не знав, що за це передбачена відповідальність. Оскільки шкоду відшкодував, встановлену огорожу демонтував, просить суворо не карати.
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав повністю, він та інші учасники судового провадження не оспорюють обставини, викладені в обвинувальних актах, і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності їх позиції, заслухавши думку учасників судового провадження та роз`яснивши їм положення частини 3 статті 349 КПК України про наслідки застосування обмеженого дослідження доказів, а саме про позбавлення їх у такому випадку права подальшого оспорювання цих обставин в апеляційному порядку, суд, за згодою учасників судового розгляду, обмежив дослідження доказів допитом обвинуваченого та дослідженням тих матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, та визнав недоцільним дослідження інших доказів по справі відносно тих обставин, які ніким не оспорюються.
Умисні дії обвинуваченого ОСОБА_3 правильно кваліфіковано за ч.2 ст. 197-1 КК України, як самовільне зайняття земельної ділянки в охоронній зоні.
Доведеність вини і така кваліфікація дій обвинуваченого в суду не викликає сумнівів.
При призначенні покарання обвинуваченому суду слід суворо дотримуватись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що покарання засудженого є його виправлення, перевиховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових злочинів.
Призначаючи покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення, обставини справи та особу винного у їх сукупності.
Обставиною, що пом`якшує покарання, є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку.
Обставин, які обтяжують покарання, не встановлено.
Суд враховує також стан здоров`я обвинуваченого, його характеристику та ставлення до скоєного.
При обранні виду і розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до не тяжких, обставини та характер його вчинення, особу винного, те, що свою вину у вчиненому визнав, розкаюється у вчиненому. 
Враховуючи вищенаведене, особу ОСОБА_3 , стан його здоров`я, вік, характеристику за місцем проживання, те, що не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, суд вважає, що необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень є призначення покарання у виді позбавлення волі у межах санкції статті.
Разом з тим, з урахуванням наведених обставин, суд вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без реального відбування покарання, а тому на підставі ст. 75 КК України його слід звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю один рік.
Саме таке покарання на переконання суду буде достатнім для виправлення останнього та справедливим.
З огляду на викладене суд вважає необхідним застосувати до обвинуваченого положення ст. 75 КК України та покласти на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Цивільний позов не заявлено.
Витрати на залучення експертів у вказаному кримінальному провадженні відсутні. 
З речовими доказами слід вчинити у відповідності до ст. 100 КПК України.
Керуючись статтями 373-375 КПК України, суд
ухвалив:
ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.197-1 Кримінального кодексу України і призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням із іспитовим строком на 1 (один) рік.
На підставі ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_3 :
1)періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2)повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Іспитовий строк рахувати з часу проголошення вироку. 
Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарженні вироку - після постановлення ухвали апеляційним судом.
Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Вирок виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя ОСОБА_1