2/130/1538/2026
130/1298/26
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2026 р.   м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Заярного А.М.,
з участю секретаря судових засідань Мухи Р.П., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зміну розміру аліментів на утримання дитини,

УСТАНОВИВ:

Представник позивача звернулась в суд з цим позовом, в якому просила змінити розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 на підставі виконавчого листа № 130/1510/13 –ц від 15.017.2013 у виконавчому провадженні 39040892 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/3 до 1/6 частини від всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА.
ІНФОРМАЦІЯ_1 під час перебування у шлюбних відносинах у сторін народився син ОСОБА_2 . 
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду з позивача на користь відповідача присуджені до стягнення аліменти. В мотивувальній частині рішення було зазначено, що ОСОБА_2 працює комірником ТОВ «Агромат-Склад» та має майже втричі більший дохід ніж ОСОБА_4 , яка на той час працювала педагогом в ЗОШ І-ІІІ ст. №4 та у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд вирішив задовольнити позовні вимоги та стягнути з позивача на користь відповідача на утримання сина ОСОБА_2 аліменти в розмірі 1/3 частини від всіх його доходів, щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення повноліття ОСОБА_2 
15.07.2013 на підставі рішення суду було видано виконавчий лист та винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.
Позивач не заперечував проти стягнення аліментів на користь колишньої дружини на утримання спільної дитини коли мав постійну роботу та стабільний дохід, здоров`я, яке дозволяло сплачувати аліменти в такому розмірі.
Проте ОСОБА_2 проходив службу в ЗСУ на посаді стрільця – помічника гранатометника та під час виконання бойового завдання отримав осколкове поранення голови та кінцівок. Відповідно до виписки з історії хвороби ОСОБА_2 знаходився на лікуванні, де у зв`язку з отриманими пораненнями йому встановлено відповідний діагноз та визначено І групу інвалідності, підгрупи Б.
Внаслідок отриманої травми у позивача наявні порушення ходьби та самообслуговування, загальна слабкість, порушення функції кінцівок та головний біль, обмеження рухів у суглобах правої верхньої кінцівки, порушення мови.
Оскільки ОСОБА_2 встановлено І групу інвалідності, у нього наявні тяжкі захворювання він потребує постійного стороннього догляду та лікування і також реабілітації, витрати на які покриває його теперішня дружина, адже його доходу на це не вистачає. З матеріального забезпечення у платника податків залишилась виключно пенсійне забезпечення, що свідчить про погіршення його матеріального стану, зазначене є підставою для зміни розміру аліментів.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА.
Від відповідача відзив на позовну заяву не надходив.
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ, ЗАЯВИ ТА КЛОПОТАННЯ.
28.04.2026 ухвалою судді відкрито провадження в даній справі. Визначено розгляд справи провести за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами 22.06.2026. 
Копія ухвали про відкриття провадження у справі була направлена представнику позивача в його електронний кабінет, яку він отримав 07.05.2026, що стверджується довідкою про доставку електронного кабінету.
Ухвала про відкриття провадження у справі із зазначенням місця, часу та дати її розгляду, копія позовної заяви з додатками була надіслана відповідачу рекомендованим листом за зареєстрованим місцем проживання, підтвердженим відомостями з Єдиного державного демографічного реєстру (а.с.29), які за довіреністю отримав ОСОБА_5 07.05.2026, що підтверджується поштовим повідомленням «УКРПОШТА», наявним в матеріалах справи № R067163723848. 
Згідно ч.3 ст. 130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.
Отже, відповідно положень ч.3 ст. 130 ЦПК України до відповідач ОСОБА_3 вважається належним чином повідомленою про розгляд справи судом. Судом вжиті всі передбачені законом заходи для можливості реалізації ним права судового захисту своїх прав і свобод з метою дотримання принципу рівності усіх перед законом.
У визначений судом строк сторони клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не заявляли, заперечень проти розгляду справи в спрощеному порядку до суду не надходило. 
З огляду на вищезазначене суд, на підставі частини п`ятої статті 279 ЦПК України розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до положень частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. 
ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (а.с.9).
Згідно копії рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 09.07.2013, з ОСОБА_2 а на користь ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , присуджені до стягнення аліменти в розмірі 1/3 частини від всіх його доходів, щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення повноліття ОСОБА_2 (а.с.10-13). На підставі рішення суду, 09.07.2013 судом видано виконавчий лист № 130/1510-13 - цр (а.с.15).
Відповідно до копії постанови про відкриття виконавчого провадження, 24.07.2013 державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 130/1510-13 – цр про стягнення аліментів з ОСОБА_2 (а.с.16).
Як вбачається з вимоги виконавця, адресованої ВЧ НОМЕР_2 , головний державний виконавець Жмеринського відділу державної виконавчої служби вимагала надіслати на адресу відділу звіти про проведені відрахування та виплати аліментів, присуджених до стягнення з ОСОБА_2 (а.с.17).
Відповідно до копії довідки «Головного військового клінічного госпіталю» ОСОБА_2 знаходився на лікуванні з 18.11.2025 з діагнозом наявність заміщеного титановою пластиною кісткового дефекту в правій лобно-тім`яній скроневій ділянці, сторонніх металевих тіл в паренхімі скроневої та потиличної часток правої півкулі головного мозку після перенесеного проникаючого сліпого діаметрально черепно – мозкового поранення (08.01.2025) з вхідним отвором в правій скроневій ділянці, лікованого оперативно. У зв`язку з цим ОСОБА_2 має також ряд супутніх хвороб (а.с.18), що також стверджується копіями виписок із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого та виписки з історії хвороби (а.с.19-22).
Згідно витягу з рішення експертної команди оцінювання повсякденного функціонування особи ОСОБА_2 встановлено І-Б групу інвалідності на 5 років (а.с.23-24 зворот).
Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані в порядку встановленому законом, проти них не заперечував відповідач. 
З доказів наданих позивачем вбачається, що позивач та відповідач є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З ОСОБА_2 а на користь ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , присуджені до стягнення аліменти в розмірі 1/3 частини від всіх його доходів, щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення повноліття ОСОБА_2 . В подальшому позивач ОСОБА_2 проходив службу в ЗСУ на посаді стрільця – помічника гранатометника та під час виконання бойового завдання отримав осколкове поранення голови та кінцівок. Відповідно до виписки з історії хвороби ОСОБА_2 знаходився на лікуванні де у зв`язку з отриманими пораненнями йому встановлено відповідний діагноз та визначено І-шу групу інвалідності, підгрупи Б. Внаслідок отриманої травми у позивача наявні порушення ходьби та самообслуговування, загальна слабкість, порушення функції кінцівок та головний біль, обмеження рухів у суглобах правої верхньої кінцівки, порушення мови.
МОТИВИ СУДУ. НОРМИ ПРАВА ЗАСТОСОВАНІ СУДОМ. 
Розглянувши позовну заяву, дослідивши наявні письмові докази на предмет їх належності, допустимості та достовірності, як кожного доказу окремо, та і у сукупності та взаємозв`язку, суд встановив фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які склалися між сторонами та дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню у зв`язку із наступним.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
За змістом ч.2 ст.18 СК України суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Так, способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є зміна правовідношення.
Стаття 8 СК України врегульовує, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Сімейні спори, які стосуються інтересів дітей та їх батьків, необхідно розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини, які закріплені у Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 21 грудня 1995 року), зокрема, при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі безпечне життя і здоровий розвиток дитини).
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц вказала, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
Згідно з положеннями до ч.1,2 ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Статтею 242 ЦК України встановлено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та/чи неповнолітніх дітей.
У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже тільки потім - права батьків. Подібний висновок Верховний Суд зробив у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17.
Згідно з ч.1,2 ст.27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ст.150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Згідно з ч.1 ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як врегульовано ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
За нормою ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
За приписами ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Так, конструкція зазначеної статті визначає альтернативні підстави для застосування положень про зміну розміру аліментів. Це зокрема, зміна матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
У постанові Верховного Суду України від 05.02.2014 у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.
Як передбачено ч.5-7 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, у зв`язку із значним погіршенням матеріального становища платника аліментів, здоров`я, платник аліментів може подати до суду заяву про зменшення розміру аліментів. 
Враховуючи встановлені фактичні обставини справи та наведені нормативні положення, суд дійшов висновку про те, що позивач правомірно звернувся до суду із зазначеним позовом.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач є інвалідом війни, йому встановлено І групу інвалідності, внаслідок отриманих травм, у нього наявні тяжкі захворювання, він потребує постійного стороннього догляду та лікування і також реабілітації. Наразі єдиним доходом позивача є пенсія по інвалідності.
Вказане у своїй сукупності свідчить про погіршення його матеріального стану.
Враховуючи те, що фінансові можливості позивача змінилися в сторону погіршення, а саме у позивача збільшилися витрати на його лікування, наразі він потребує реабілітації, враховуючи при цьому, що зменшення розміру аліментів на утримання сина, не порушить право дитини на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування та не буде порушеним і відповідатиме принципу розумності та достатності стягнутих аліментів відповідно до фактичних потреб неповнолітнього сина, беручи до уваги і те, що обов`язок утримувати дитину покладений на обох батьків, суд знаходить підстави для задоволення позовних вимог.
З урахуванням викладеного, розмір аліментів підлягає зменшенню з 1/3 частини до 1/6, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, що є розумним та не суперечить нормам матеріального права, а також буде справедливим балансом щодо захисту прав неповнолітньої дитини та фінансових можливостей її батька.
Суд, визначаючи час з якого слід змінити спосіб стягнення аліментів на дитину, приймає до уваги, що згідно пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства, та стягнення аліментів» у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.
РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ МІЖ СТОРОНАМИ.
Обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, тому на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
На підставі викладеного та керуючись статтями 3-13, 76-83, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, Суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.
Змінити розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 згідно з рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області в справі №130/1510/13-ц на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зменшивши частку, що стягується з 1/3 до 1/6 частини зі всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.
Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/6 частину зі всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.
Стягнення аліментів в новому розмірі розпочати з часу набрання рішенням законної сили.
З часу набрання рішенням законної сили припинити стягнення аліментів по виконавчому листу №130/1510/13 -цр (ВП 39040892) та повернути до суду, після завершення його виконання. 
Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 273 ЦПК України. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Сторони у справі: позивач – ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ).
Відповідач – ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 ).

Суддя Андрій ЗАЯРНИЙ