Справа № 153/1833/25
Провадження № 22-ц/801/1266/2026
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гаврилюк Т. В.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року	Справа № 153/1833/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Панасюка О.С., секретар Кулішко Б.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 16 березня 2026 року, ухвалене суддею Гаврилюк Т.В., повне рішення складено 16 березня 2026 року, в цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою приватною власністю набутого під час шлюбу майна та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
встановив:
11 листопада 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати її особистою приватною власністю будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_1 , а також вирішити питання судових витрат.
В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначила, що 25 березня 2019 року вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_1 .. Під час шлюбу у сторін не було спільного нерухомого майна у власності, але вони бажали покращити свої житлові умови та проживати у власному будинку. 
Позивач вказує, що оскільки коштів в сімейному бюджеті на придбання власного житла не було, 04 листопада 2021 року вона продала належну їй однокімнатну квартиру номер АДРЕСА_2 , яка належала їй на підставі договору дарування. Продаж квартири вчинено за 45 000 гривень і за вказані кошти від продажу квартири планувалось купити житловий будинок. Відповідно до договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2022 року позивач купила будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_1 , за 30 099 гривень. 
Після розірвання шлюбу із відповідачем вона вирішила продати раніше куплений будинок, на що нотаріус повідомив, що оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу цього будинку вона перебувала у шлюбі, необхідна письмова згода її колишнього чоловіка на продаж будинку, або згода у формі письмової заяви, посвідченої нотаріально, або рішення суду. Відповідач такої згоди не надає, хоча йому добре відомо, що будинок купувався за особисті кошти позивача, які вона отримала після продажу квартири, яка належала їй на праві особистої приватної власності. 
Оскільки позивач не може розпорядитися своїм будинком, вона змушена звернутися до суду із цим позовом.
Також 28 листопада 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати за ним в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частку будинку садибного типу з господарськими будівлями і спорудами за номером АДРЕСА_1 , а також вирішити питання судових витрат. 
В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_1 вказав, що він не погоджується із вимогами за первісним позовом. У пункті 16 договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2022 року вказано, що купівлю будинку вчинено за письмовою згодою чоловіка покупця в спільну сумісну власність подружжя. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Таким чином, надання інших доказів щодо визнання спірного будинку майном спільної сумісної власності та встановлення і визнання такого не потребується. Вказує також, що він зареєстрований та проживає у спірному будинку до теперішнього часу. Спорів між сторонами щодо його проживання та реєстрації до цього часу не було і між ними був визначений порядок користування вказаним житловим приміщенням (будинком). 
Отже, як встановлено з первісного позову, за час перебування сторін у шлюбі вони за спільні кошти придбали спірний будинок, а тому він підлягає поділу як спільне сумісне майно подружжя. На даний час, після розірвання шлюбу сторони погодили спільне використання вказаного житлового будинку та надвірних будівель і з цього приводу між ними ніяких спорів не виникало, але він тривалий період часу після розірвання шлюбу продовжував проживати та проживає у вказаному будинку. 
Таким чином ОСОБА_2 , звернувшись до суду з первісним позовом, таким чином намагається позбавити відповідача за зустрічним позовом права власності на спільну сумісну власність.
Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 16 березня 2026 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою приватною власністю майна набутого під час шлюбу задоволено.
Визнано житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_3 , особистою приватною власністю ОСОБА_2 ..
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати по оплаті судового збору у сумі 1 336 (одна тисяча триста тридцять шість) гривень. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя – відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити та задовольнити зустрічну позовну заяву, а також вирішити питання стягнення судових витрат.
У скарзі зазначає, що твердження позивача за первісним позовом про те, що спірний будинок є її особистою власністю нічим не підтверджуються, а твердження про придбання 20 жовтня 2022 року будинку за кошти від продажу 04 листопада 2021 року належної їй на праві власності квартири є лише припущенням. Лише 10 відсотків коштів, які ОСОБА_2 отримала від продажу квартири, вона використала на власні потреби, решту коштів вона повернула своїй матері. Фактичне придбання спірного будинку було вчинено за кошти, які надали його батьки. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний будинок придбано за її власні кошти. Судом залишено поза увагою, що від часу відчуження квартири та придбання спірного майна пройшов майже один рік і за цей час ОСОБА_2 розпорядилася коштами на власний розсуд. Суд не надав оцінки умовам договору, зокрема, щодо того, що будинок придбавався у спільну сумісну власність. З урахуванням постанови Верховного Суду від 03 червня 2024 року у справі 712/3590/22, наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність. Доказування того, що майно придбане за особисті кошти покладається на позивача за первісним позовом.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Встановлено, що 25 березня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 25 березня 2019 року (а.с.13).
ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 23 січня 2019 року належала квартира під номером АДРЕСА_2 , яку вона 04 листопада 2021 року продала ОСОБА_4 , що підтверджується копією нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири (а.с.16-17).
20 жовтня 2022 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого остання купила будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами під номером АДРЕСА_1 (а.с.18-19).
Право власності на вказаний будинок зареєстровано за ОСОБА_2 20 жовтня 2022 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.20). 
Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 04 вересня 2023 року в цивільній справі №153/1160/23 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.15).
Місце проживання ОСОБА_1 з 12 листопада 2013 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується копією паспорта громадянина України та відповідями з Єдиного державного демографічного реєстру №2008263 від 14 листопада 2025 року та №2313634 від 06 лютого 2026 року (а.с.11, 50).
Місце проживання ОСОБА_2 з 24 березня 2025 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_5 , що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади №2025/003904573 від 24 березня 2025 року та Відомостями з реєстру територіальної громади про місце проживання особи №03-07-14/1 від 05 січня 2026 року (а.с.10, 119).
До вказаного часу, а саме з 15 лютого 2019 року по 24 листопада 2021 року місце проживання ОСОБА_2 було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_6 (тобто у квартирі, яка належала їй на праві власності на підставі договору дарування); з 24 листопада 2021 ро по 28 червня 2023 року за адресою: АДРЕСА_7 (тобто за місцем реєстрації відповідача-позивача ОСОБА_1 ), а з 28 червня 2023 року по 24 березня 2025 року – у цьому ж населеному пункті по АДРЕСА_8 (тобто у спірному будинку). Вказане підтверджується Відомостями з реєстру територіальної громади про місце проживання особи №03-07-14/1 та №03-07-14/2 від 05 січня 2026 року (а.с.118, 119).
Із копії Відомості про зареєстрованих у житловому приміщені осіб №13-04/1/28 від 05 січня 2026 року слідує, що за адресою: АДРЕСА_7 , не зареєстровані особи (а.с.120).
ОСОБА_2 , зважаючи на те, що житловий будинок АДРЕСА_1 було придбано за її особисті кошти, однак вона не може розпорядитися будинком через його придбання під час перебування сторін у шлюбі, звернулася до суду із вказаним позовом.
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У абзаці першому пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.
Презумпція спільної сумісної власності може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. 
У ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2 посилалася на те, що спірний житловий будинок було придбано нею за кошти від продажу належної їй на праві особистої приватної власності квартири.
Відтак ОСОБА_2 вважає, що житловий будинок не відноситься до спільної сумісної власності подружжя, оскільки набутий нею за рахунок особистих грошових коштів.
У п. 1, 3 ч. 1 ст. 57 СК України зазначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина сьома цієї статті).
Із вказаного слідує, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, а тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Одна із сторін спору може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. 
Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що: «статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує».
У постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: «відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують».
Тобто, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи вважав доведеним той факт, що будинок по АДРЕСА_3 , є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки це підтверджується належними та допустимими доказами. Доказів того, що відповідач-позивач ОСОБА_1 приймав майнову участь у придбанні будинку, тобто наданні коштів на придбання будинку, ні ним самим, ні його представником не надано, а голослівні висловлювання, що будинок був придбаний за спільні кошти подружжя, а також за надані матір`ю відповідача-позивача ОСОБА_1 кошти не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.
З урахуванням наведених у первісній позовній заяві обставин, наданих доказів та досліджених обставин, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд першої інстанції дійшов до висновку про задоволення первісних позовних вимог та відмову у задоволенні зустрічного позову у зв`язку через недоведеність вимог.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені з урахуванням обставин даної справи та ґрунтуються на нормах матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
У ч. 1 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що твердження ОСОБА_2 про те, що будинок є її особистою власністю, є лише припущенням.
Колегія суддів звертає увагу на те, що з 23 січня 2019 року у власності ОСОБА_2 перебувала квартира АДРЕСА_2 .
Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено 25 березня 2019 року.
04 листопада 2021 року ОСОБА_2 відчужила вказану квартиру за 45 000 гривень.
20 жовтня 2022 року ОСОБА_2 придбала житловий будинок АДРЕСА_1 за 30 099 гривень. Після придбання будинку право власності було зареєстровано за нею.
Тобто ОСОБА_2 надала докази на підтвердження наявності у неї коштів на придбання будинку у повному обсязі.
Те, що від продажу квартири і до купівлі будинку пройшов майже рік, не впливає на вказану обставину (наявність у неї коштів).
ОСОБА_1 стверджує, що майже всю суму коштів від продажу квартири (90%) ОСОБА_2 віддала свої матері, а фактично будинок було придбано за кошти, які надали його батьки. 
Разом з тим, вказані твердження не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені доказами, а відтак є голослівними.
Крім того, є алогічним просити визнати будинок спільною сумісною власністю подружжя і стверджувати, що будинок було придбано за кошти його батьків.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
ОСОБА_1 , на відміну від ОСОБА_2 , жодних доказів на підтвердження своїх доводів щодо придбання майна за спільні кошти, не надав.
Таким чином, оскільки при купівлі будинку були використанні особисті кошти ОСОБА_2 , житловий будинок не можна віднести до майна подружжя, набутого у шлюбі.
Апеляційний суд також звертає увагу, що з 24 листопада 2021 року, тобто після продажу квартири, і по 28 червня 2023 року ОСОБА_2 проживала з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_7 . 
Місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване за вказаною адресою і на час розгляду даної справи.
А відтак доводи ОСОБА_1 з приводу того, що він зареєстрований у будинку по АДРЕСА_9 спростовуються матеріалами справи.
ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не надав оцінки пункту 16 договору купівлі-продажу будинку від 20 жовтня 2022 року з приводу того, що будинок придбаний у спільну сумісну власність подружжя.
З посиланням на постанову Верховного Суду від 03 червня 2024 року у справі №712/3590/22 скаржник вважає, що надання інших доказів щодо визнання спірного будинку майном спільної сумісної власності і визнання такого не потребується.
Так, у пункті 16 цього договору зазначено, що купівлю житлового будинку вчинено за письмовою згодою чоловіка покупця – ОСОБА_1 в спільну сумісну власність подружжя шляхом подачі заяви, справжність підпису на якій засвідчена Горбоконь О.Г., приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області, 20 жовтня 2022 року, зареєстрованої в реєстрі за №1091.
Разом з тим, чинним законодавством України передбачено, що при укладенні договорів один із подружжя вважається, що він діє за згодою другого із подружжя. Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого із подружжя має бути подана письмово.
Проте, за обставин даної справи ОСОБА_2 спростувала належними та допустимими доказами презумпцію спільності права власності подружжя на житловий будинок. 
ОСОБА_1 , у свою чергу, не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що житловий будинок придбаний за спільні кошти, а відтак є спільною власністю подружжя.
Апеляційний суд відхиляє посилання апеляційної скарги на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03 червня 2024 року у справі №712/3590/22, оскільки висновки у цій справі та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. 
Підсумовуючи, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – без задоволення.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 16 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 червня 2026 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

О.С. Панасюк