запорізький апеляційний суд

Провадження №33/807/613/26	Головуючий у 1-й інстанції Сінєльнік Р.В.	
Єдиний унікальний №332/6546/25	Доповідач в 2-й інстанції Гончар О.С.	
Категорія – ст.130 ч.1 КУпАП	  	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 квітня 2026 року      м.Запоріжжя
Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду Гончар О.С., за участі захисника Радостєвої М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу з доповненнями ОСОБА_1 на постанову судді Заводського районного суду м.Запоріжжя від 14 січня 2026 року, якою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживає у АДРЕСА_1 , 
притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП,
ВСТАНОВИВ
Згідно з постановою суду, 04.12.2025 року о 08 год. 46 хв. в м.Запоріжжі, по вул.Скворцова, біля будинку 1 водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Mitsubishi L200»  д.н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився, чим порушив п.2.5 Правил дорожнього руху України. 
ОСОБА_1 визнано винним за ч.1 ст.130 КУпАП і на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.
В апеляційній скарзі з доповненнями ОСОБА_1 просив скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження у справі за відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. 
Свої вимоги мотивував тим, що правопорушення ним було вчинено в стані крайньої необхідності, він мав виконувати бойове розпорядження командира.
У працівників поліції були відсутні законні підстав зупинки транспортного засобу під його керуванням.
Протокол про адміністративне правопорушення складений під час оголошення повітряної тривоги.
В той же день він самостійно пройшов огляд на стан сп`яніння у медичному закладі, за результатами даного огляду складено висновок від 04.12.2025 про те, що він не перебуває у стані сп`яніння. 
Він є військовослужбовцем, а тому його огляд мав проводитися відповідно до приписів ст.266-1 КУпАП.
Він не був відсторонений від керування автомобілем. Твердження у рапорті поліцейського та у протоколі про адміністративне правопорушення про протилежне, не відповідає дійсності. 
Заслухавши захисника Радостєву М.В., яка підтримала апеляційну скаргу з доповненнями та не заперечувала проти її розгляду без участі  ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Рішення суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП адміністративного правопорушення відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується сукупністю доказів, зокрема
- відомостями, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №531166 від 04.12.2025 року, відповідно до якого водій ОСОБА_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, виражене тремтіння пальців рук) відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, від керування транспортним засобом ОСОБА_1 був відсторонений;
- актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, відповідно до якого, у водія виявлено ознаки алкогольного сп`яніння. Огляд за допомогою спеціального технічного засобу не проводився у зв`язку із відмовою водія; 
- направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану сп`яніння до КНП «Обласний клінічний заклад психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» ЗОР з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, від 04.12.2025 року, відповідно до якого у ОСОБА_1 виявлено ознаки алкогольного сп`яніння, огляд не проводився у зв`язку із відмовою водія;
- долученим до матеріалів справи відеозаписом.
Факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом перед його зупинкою патрульним поліцейським не оспорюються.
Із відеозапису події вбачається, рух автомобіля «Mitsubishi L200»  д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та його зупинка на блокпосту. Після перевірки документів ОСОБА_1 та багажного відділення автомобіля патрульний поліцейський повідомив останньому про виявлення в нього ознаки алкогольного сп`яніння. 
У зв`язку з такими обставинами, патрульний поліцейський запропонував ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою спеціального технічного приладу Alcotest Drager на місці або у медичному закладі у лікаря-нарколога. Поліцейським також було роз`яснено про можливі наслідки відмови водія від проходження огляду на стан сп`яніння.
ОСОБА_1 спочатку погодився пройти такий огляд на місці зупинки, проте пізніше відмовився, зазначивши «всі в частині знатимуть» (часовий інтервал 08:56:32 – 08:56:52).
На підставі викладеного, патрульним поліцейським було роз`яснено ОСОБА_1 права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, складено протокол про адміністративне правопорушення та ознайомлено водія з його змістом (запис: 09:14). Також було відсторонено ОСОБА_1 від керування автомобілем.
Отже, наведені вище докази в їх сукупності підтверджують факт порушення водієм ОСОБА_1 вимог, передбачених п.2.5 ПДР України.
Факт відсторонення ОСОБА_1 від керування транспортним засобом підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення та відеозаписом події.
Даних про те, що після оформлення адміністративного матеріалу ОСОБА_1 дозволено керувати автомобілем, в матеріалах справи немає.
Крім того, апеляційний суд наголошує, що питання поважності чи неповажності причин зупинки автомобіля поліцейськими не є предметом судового розгляду в справі про адміністративне правопорушення за ст.130 КУпАП, а відтак вирішення цього питання не може бути підставою для скасування постанови суду. Крім того, апелянтом не надано доказів встановлення незаконності дій працівників поліції і їх протиправної поведінки під час зупинки транспортного засобу, яка нібито мала місце 04.12.2025 року.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо оформлення уповноваженими особами протоколу про адміністративне правопорушення відносно нього під час оголошеної повітряної тривоги у м.Запоріжжі, апеляційний суд виходить з наступного.
Нормами чинного законодавства України про адміністративні правопорушення не передбачено обов`язку уповноваженої особи зупиняти процедуру складання протоколу про адміністративне правопорушення у випадку оголошення повітряної тривоги.
Аргументи апеляційної скарги про недотримання встановленої ст.266-1 КУпАП процедури під час оформлення матеріалів в рамках даної справи про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП відносно ОСОБА_1 , апеляційний суд вважає безпідставними.
Згідно із ч.ч.1, 2 ст.266-1 КУпАП військовозобов`язані та резервісти під час проходження зборів, а також військовослужбовці Збройних Сил України, щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Огляд військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів, а також військовослужбовців Збройних Сил України на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, щодо яких є підстави вважати, що вони у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, виконують обов`язки військової служби або перебувають на території військових частин, проводиться посадовою особою, уповноваженою на те начальником органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України або командиром (начальником) військової частини (установи, організації, підприємства, закладу, підрозділу), іншого утвореного відповідно до законів України військового формування, а також правоохоронного органу спеціального призначення, з використанням спеціальних технічних засобів та тестів.
Так, аналізуючи зміст п.39 ч.1 ст.255 КУпАП, апеляційний суд зауважує, що вказані у даній нормі права уповноважені посадові особи не наділені повноваженнями складати протокол про передбачене ч.1 ст.130 КУпАП адміністративне правопорушення, вчинення якого інкримінується ОСОБА_1 в рамках даного провадження.
При цьому уповноважені посадові особи органів управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України мають право складати протоколи про передбачені ст.44, ч.ч.2, 3 ст.123, ст.ст.172-10 – 172-20, 173, 174, 178, 182, 184-1, 185 і 185-7 адміністративні правопорушення. Даний перелік є вичерпним, тобто розширенню та доповненню він не підлягає. При цьому про посадових осіб інших військових формувань, на чому акцентує увагу апелянт у поданій апеляційній скарзі, у даній статті КУпАП не йдеться.
Апеляційний суд враховує, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.255 КУпАП уповноважені особи органів Національної поліції, до компетенції яких віднесено оформлення протоколів про адміністративні правопорушення, зокрема за ст.130 КУпАП, не вправі складати даний процесуальний документ без дотримання встановленої положеннями ст.266 КУпАП процедури.
Крім того, згідно із ч.1 ст.15 КУпАП військовослужбовці за порушення правил, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, несуть адміністративну відповідальність на загальних підставах.
Інкриміноване ОСОБА_1 передбачене ч.1 ст.130 КУпАП адміністративне правопорушення віднесено до категорії правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. 
Відтак, в рамках справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 положення, якими регламентовано адміністративну відповідальність, застосовуються до нього на загальних підставах. 
Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що дія положень ст.266 КУпАП за колом осіб поширюється на всіх водіїв транспортних засобів, незалежно від їх роду діяльності та без урахування наявності/відсутності факту проходження військової служби.
Базовим критерієм для розмежування застосування вимог ст.266 та 266-1 КУпАП під час процедури проходження огляду на стан сп`яніння або відмови від його проходження у даному випадку є керування транспортним засобом, тобто виконання особою функції водія, а не обов`язків військової служби.
Вимогами п. 2 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» встановлено, що водії військових транспортних засобів зобов`язані виконувати передбачені законом вимоги поліцейських в межах їх компетенції, передбаченої чинним законодавством, а також Правила дорожнього руху та інші нормативні акти.
Відтак, з урахуванням вищевикладеного у сукупності, на переконання апеляційного суду, застосування працівниками поліції положень ст.266 КУпАП відносно водія ОСОБА_1 під час оформлення матеріалів в рамках даної справи про адміністративне правопорушення ґрунтується на вимогах закону.
Доводи захисту про дії ОСОБА_1 в стані крайньої необхідності перевірені судом і встановлено таке.
Відповідно до положень ст.17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності не підлягає адміністративній відповідальності.
Згідно зі ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Крайня необхідність - це випадок зіткнення двох інтересів, які рівною мірою охороняються законом, і при якій заради збереження більш важливого інтересу, заподіюється шкода меншому інтересові.
Крайню необхідність можна визнати правомірною лише за наявності наступних обставин (ознак): небезпеку не може бути усунуто іншим шляхом, окрім як заподіянням шкоди, тобто крайня необхідність є єдиним засобом захисту від небезпечних дій; при крайній необхідності шкода завдається не джерелу небезпеки, а інтересам третіх осіб; шкода, яка заподіюється при крайній необхідності, повинна бути меншою, ніж та, яка попереджена.
Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Заподіяна в стані крайньої необхідності шкода повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої не може бути виправдано станом крайньої необхідності. Зокрема, не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинно бути покладено як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.
З відеозапису вбачається, що  ОСОБА_1 весь час, з моменту зупинки транспортного засобу, до закінчення складання матеріалів про адміністративне правопорушення перебував на блокпосту разом із поліцейськими, при цьому, будь-яких доказів щодо виконання ним обов`язків військової служби, залучення його до виконання бойового розпорядження, поліцейським не надав та не повідомляв.
Також ОСОБА_1 на місці події не зазначав, що діє у стані крайньої необхідності, як і не зазначав причин відмови від проходження огляду.
В даному випадку, така позиція сторони захисту про те, що ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності не узгоджується з встановленими фактичними обставинами справи та судом не встановлено даних, які б свідчили про існування такої загрози, яка б викликала необхідність у ОСОБА_1 відмовлятися від проходження ним огляду на стан сп`яніння та порушувати вимоги п.2.5 ПДР України. 
Суд враховує, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відмова ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння була пов`язана з усуненням небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода та з його дій жодної небезпеки у момент події не вбачається, небезпека будь-яка за вказаних захисником обставин, могла бути усунута іншими засобами, які не пов`язані із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам. 
ОСОБА_1 зазначає, що він поспішав виконувати наказ командира, а відтак він не мав часу для проходження огляду на стан сп`яніння. Проте дослідженням змісту відеозапису події було встановлено, що технічний засіб для проведення визначення стану сп`яніння ОСОБА_1 вже був готовим для використання. За для проведення процедури перебування/неперебування ОСОБА_1 в стані сп`яніння необхідно було витратити до 1 хвилини часу. Проте на складання протоколу про адміністративне правопорушення за відмову від проведення такого огляду було витрачено близька 17 хвилин. Дані обставини явно свідчать, що відмова від огляду не була зумовлена перебуванням водія в стані крайньої необхідності.
Вказані пояснення суд розцінює як спосіб захисту та намагання ухилитися від встановленої законом відповідальності.
ОСОБА_1 зазначав про незаконність судового рішення через те, що він самостійно звернувся того ж дня до лікаря, за результатами чого встановлено факт відсутності перебування його в стані сп`яніння, що підтверджується висновком лікаря (фельдшера) КНП «Обласний клінічний заклад психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» ЗОР.
Апеляційний суд не погоджується з такими запереченнями, оскільки медичний огляд в закладі охорони здоров`я має проводитись лише у присутності поліцейського. ОСОБА_1 через свою бездіяльність не був доставлений до медичного закладу у супроводі працівників поліції, тому висновок лікаря доказового значення в даному провадженні не має.
Крім того, правова природа інкримінованого адміністративного правопорушення (відмова від проходження огляду) полягає у тому, що це правопорушення, яке обумовлене недотриманням вимог п.2.5 ПДР є правопорушенням з формальним складом, тобто є закінченим з моменту висловлення водієм відмови від проходження ним огляду на вимогу поліцейського, а тому результати огляду, отримані ОСОБА_1 у закладі охорони здоров`я, на які посилається апелянт, не мають юридичного значення.
Об`єктивна сторона поставленого у провину ОСОБА_1 адміністративного правопорушення проявляється у відмові особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Загалом доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди апелянта із прийнятою районним судом постановою, проте висновків суду не спростовують.
Отже, постанова суду є законною та обґрунтованою, а тому у апеляційного суду відсутні підстави вважати, що постанова прийнята судом першої інстанції без урахування всіх фактичних обставин справи.
Накладене судом першої інстанції адміністративне стягнення за вчинене ОСОБА_1 порушення Правил дорожнього руху за своїм видом та розміром узгоджується з вимогами ст.33 КУпАП, а також відповідає передбаченій ст.23 КУпАП меті стягнення - вихованню особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, та запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
В той же час, при апеляційному розгляді встановлено, що в вступній, мотивувальній та резолютивній частині постанови суду помилково зазначено прізвище правопорушника – ОСОБА_2 , замість правильного –  ОСОБА_3 . 
Проте, така помилка не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення.
Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу з доповненнями ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову судді Заводського районного суду м.Запоріжжя від 14 січня 2026 року в цій справі відносно ОСОБА_1  змінити.
Вважати, що до адміністративної відповідальності притягнуто не  ОСОБА_4 , а ОСОБА_1 .
В іншій частині цю постанову залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя         О.С. Гончар
Дата документу  Справа № 332/6546/25