ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.03.2026  м.Дніпро Справа № 904/192/25
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Дарміна М.О.(доповідач),
суддів: Іванов О.Г., Чередко А.Є.
при секретарі судового засідання Солодовій І.М.
Представники сторін: 
від позивача: МІЩАНИН ЄВГЕН ВІКТОРОВИЧ (поза межами суду, з використанням власних технічних засобів) - самопредставництво, довіреність
від відповідача: ПАЛАМАРЧУК ЄВГЕНІЯ ПАВЛІВНА (поза межами приміщення суду) - від Криворізької міської ради - витяг з ЄДР
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "УКРСИББАНК", м. Київ на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.05.2025 у справі № 904/192/25 (суддя Бєлік В.Г.)
за позовом Акціонерного товариства "УКРСИББАНК", м. Київ 
до Територіальної громади міста Кривого Рогу в особі Криворізької міської ради, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг 
про відшкодування збитків, пов`язаних з невиконанням кредитного договору.
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

Акціонерне товариство «УКРСИББАНК» звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, у якій просило в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 11207382000 від 31.08.2007 у розмірі 32 741 дол. США 45 цнт. звернути стягнення на нерухоме майно — квартиру № 3 та квартиру АДРЕСА_1 , що рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 серпня 2023 року у справі № 214/707/23 визнано відумерлою спадщиною та передано у комунальну власність територіальної громади міста Кривого Рогу в особі Криворізької міської ради, шляхом проведення електронного аукціону у межах процедури виконавчого провадження.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір та договори іпотеки, позичальник померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщина визнана відумерлою та передана територіальній громаді, яка на підставі ст. 23 Закону України «Про іпотеку» набула статус іпотекодавця.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.05.2025 у задоволенні позову відмовлено повністю. Судові витрати залишено за позивачем.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем пропущено строк пред`явлення кредиторських вимог до спадкоємців, встановлений статтею 1281 ЦК України. Суд зазначив, що рішення про визнання спадщини відумерлою набрало законної сили 17.04.2024 (дата постанови Дніпровського апеляційного суду), а позовна заява сформована у системі «Електронний суд» лише 15.01.2025, тобто після спливу майже дев`яти місяців, що перевищує шестимісячний строк, передбачений частиною 2 статті 1281 ЦК України.
Суд першої інстанції послався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 17.04.2018 у справі № 522/407/15-ц, відповідно до яких стаття 1281 ЦК України застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою, а сплив визначених цією статтею строків має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями та припинення таких зобов`язань.
Крім того, суд зазначив, що заява кредиторських вимог від 29.11.2010, подана до нотаріальної контори, не є належним доказом виконання вимог статті 1281 ЦК України, оскільки була подана в строки для прийняття спадщини, а не до спадкоємців, які прийняли спадщину.
Додатково суд вказав, що позивач не вчинив дій, спрямованих на звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з умовами договорів іпотеки, зокрема не направив іпотекодавцю вимогу відповідно до пунктів 4.3, 5.2, 5.3 договорів іпотеки та статті 35 Закону України «Про іпотеку», не повідомив про обраний спосіб задоволення вимог іпотекодержателя.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Не погодившись з зазначеним рішенням, Акціонерне товариство "УКРСИББАНК", м. Київ, звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просило поновити для AT «УКРСИББАНК» строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.05.2025 року по справі 904/192/25.Відкрити апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою AT «УКРСИББАНК» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.05.2025 року по справі 904/192/25. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.05.2025 року по справі 904/192/25 - скасувати. Ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги AT «УКРСИББАНК» у повному обсязі.

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Апелянт вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, оскільки судом першої інстанції в порушення норм процесуального та матеріального права належним чином не досліджено всіх обставин у справі та необґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.
Апелянт зазначає, що висновки суду першої інстанції про пропущення АТ «УКРСИББАНК» строків позовної давності з огляду на норми статті 1281 ЦК України є помилковими. Посилаючись на статті 256, 257, 267 ЦК України, апелянт наголошує, що вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки підпадає під вплив позовної давності, на неї поширюється загальна позовна давність тривалістю три роки з усіма правилами щодо початку перебігу, зупинення, переривання та наслідків спливу. На підтвердження цієї позиції апелянт посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2023 у справі № 755/13805/16-ц.
Апелянт також посилається на постанову Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 909/985/21, згідно з якою початок перебігу позовної давності за позовом банку до територіальної громади, яка набула право власності на відумерлу спадщину, визначається за загальними правилами статті 261 ЦК України. Таким чином, АТ «УКРСИББАНК» після визнання спадщини відумерлою рішенням Саксаганського районного суду від 30.08.2023, яке залишено в силі після апеляційного оскарження 17.04.2024 та касаційного оскарження 18.11.2024, звернувся 15.01.2025 із позовом у межах трирічного строку позовної давності.
Щодо висновків суду першої інстанції про невчинення позивачем дій, спрямованих на звернення стягнення на предмет іпотеки, та ненаправлення вимоги іпотекодавцю, апелянт зазначає наступне. За змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, і лише якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель може звертати стягнення на предмет іпотеки. Однак недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».
Апелянт наголошує, що за змістом частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору, не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону України «Про іпотеку») — незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі. На підтвердження цієї позиції апелянт посилається на постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц та від 12.06.2019 у справі № 205/578/14-ц.
Оскільки АТ «УКРСИББАНК» обрав захист не шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у позасудовому порядку, а у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах за рішенням суду, апелянт вважає, що відсутні підстави для висновків щодо порушення з боку банку механізму звернення стягнення на предмет іпотеки.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

Криворізька міська рада не скористалася правом подати відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:

Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від Згідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 10.06.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Дармін М.О., судді: Іванов О.Г., Чередко А.Є.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.06.2025 витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи № 904/192/25. Відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "УКРСИББАНК", м. Київ на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.05.2025 у справі № 904/192/25 (суддя Бєлік В.Г.)до надходження матеріалів даної справи з Господарського суду Дніпропетровської області.
18.06.2025р. матеріали справи № 904/192/25 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.06.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "УКРСИББАНК", м. Київ на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.05.2025 у справі № 904/192/25 (суддя Бєлік В.Г.). Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 17.02.2026 об 12:00 годин.
17.02.2026 колегія суддів перейшла до стадії прийняття судового рішення, оголошення вступної та резолютивної частини якого призначено на 09.03.2026 о 12:05 год.
09.03.2026 до Центрального апеляційного господарського суду надійшли пояснення Криворізької міської ради на подану апеляційну скаргу, за змістом яких відповідач стверджує, що позивачем було пропущено строк на пред`явлення кредиторських вимог до Криворізької міської ради та відповідно відсутні правові підстави для звернення з позовною заявою про звернення стягнення на майно. Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язанням, а також припинення таких зобов`язань.
Відповідач вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить апеляційний господарський суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу, відповідно, залишити без задоволення.
Щодо поданих Криворізькою міською радою письмових пояснень колегія суддів виходить з наступного:
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 904/192/25 по справі № 904/192/25 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.05.2025 у справі № 904/192/25. 
Скаржнику було запропоновано протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження надати до суду власні заяви, клопотання відповідно до ст. ст. 38, 169, 170 Господарського процесуального кодексу України, додаткові докази та обґрунтування щодо неможливості надати їх до суду першої інстанції (копії вказаних документів у цей же строк направити іншим учасникам справи, докази чого надати суду).
Іншим учасникам процесу, в свою чергу, протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження надати до суду: відзив на апеляційну скаргу; заперечення щодо заяв та клопотань, поданих разом з апеляційною скаргою; власні заяви, клопотання відповідно до ст. ст. 38, 169, 170 Господарського процесуального кодексу України, додаткові докази та обґрунтування щодо неможливості надати їх до суду першої інстанції (копії вказаних документів у цей же строк направити іншим учасникам справи, докази чого надати суду).
Відповідно до Довідки Центрального апеляційного господарського суду про доставку електронного листа, ухвалу про відкриття апеляційного провадження від 24.06.2025 по справі № 904/192/25 було доставлено сторонам по справі до їх електронних кабінетів 24.06.2025 о 20:48.
Враховуючи вищевикладене та норми матеріального права, які регулюють порядок обчислення строків, строк сплив 07.07.2025.
Як зазначалося вище, з часу винесення ухвали від 24.06.2025 у суду апеляційної інстанції не виникало додаткових питань до сторін спору щодо обставин даної справи.
Рішень щодо надання учасникам справи додаткового строку на подання будь-яких процесуальних документів судом апеляційної інстанції не приймалося.
В пунктах 20,21 постанови Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2018 року у справі № 904/5995/16 викладено наступний правовий висновок:
20. Відповідно до частини першої статті 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Згідно з частиною четвертою цієї статті одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.
21. Отже, пропущений учасником процесуальний строк може бути поновлений судом за умови вчинення учасником процесуальної дії, для вчинення якої було встановлено строк, подання учасником заяви про поновлення процесуального строку та визнання причин пропуску строку поважними, крім випадків, коли ГПК України встановлено неможливість такого поновлення.
Колегія суддів констатує, що текст письмових пояснень не містить звернень до суду апеляційної інстанції з клопотанням про поновлення пропущеного строку на їх подання.
Відповідно, відсутня процесуальна передумова для розгляду зазначених заяв.
При цьому колегія суддів зауважує, що відповідно до частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Поняття “справедливе правосуддя” в сучасному розумінні має два аспекти:
- матеріальна справедливість, яка полягає в тому, що кожне судове рішення має бути справедливим по суті (тобто при вирішенні спірного питання повинні бути справедливо визначені права і обов`язки тих, хто звернувся до суду, або завдяки судовому рішенню має бути відновлена порушена справедливість);
- процесуальна справедливість, яка передбачає розгляд справи відповідно до певних судових процедур.
В аспекті зазначеного колегія суддів апеляційного господарського суду звертається до практики Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях вказує на те, що "при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (див. рішення у справі "Walchli v. France", заява № 35787/03, п. 29, 26.07.2007; "ТОВ "Фріда" проти України", заява № 24003/07, п. 33, 08.12.2016).
Відповідно, можливе прийняття судом апеляційної інстанції будь-яких додаткових заяв, клопотань, додаткових пояснень у поза визначений процесуальним законом спосіб призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом.
Вищенаведене дозволяє колегії суддів не приймати до уваги подані письмові пояснення, як такі, що подано у поза встановлений процесуальним законом спосіб.
09.03.2026 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, підтверджено матеріалами справи і не оспорюється сторонами спору:

31 серпня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком “УкрСиббанк” (в подальшому реорганізованим у АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО “УКРСИББАНК”, банк, позивач) та ОСОБА_1 (позичальник) був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11207382000, за умовами розділу 1 якого позичальник отримала кредит в іноземній валюті в доларах США в сумі 45 000 доларів США зі строком повернення до 30 серпня 2028 оку згідно з графіком погашення кредиту додатком №1 до договору. Цільове призначення кредиту - на придбання нерухомого майна.
Відповідно п.2.1 розділу 2 кредитного договору, виконання зобов`язань позичальника за договором забезпечено, зокрема, заставою нерухомого майна квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 .
На підтвердження факту надання кредитних коштів підтверджується випискою за кредитним договором за 31.08.2007 року та копією меморіального ордеру від 31.08.2007 року, що виконані шляхом роздруківки з електронних облікових систем банку.
На виконання вказаних положень кредитного договору 31 серпня 2007 року між АКІБ “УкрСиббанк” як іпотекодержателем та ОСОБА_1 як іпотекодавцем було укладено 2 договори іпотеки:
- договір іпотеки № 11207382000, за умовами п.1.1 якого предметом іпотеки є двокімнатна квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 42,7 кв.м., житловою площею 28,0 кв.м., яка належала іпотекодавцю на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування від 30 січня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Коваленком І.М., зареєстрованого в реєстрі за №258;
- договір іпотеки № 11207382000/1, за умовами п.1.1 якого предметом іпотеки є однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 28,9 кв.м., житловою площею 16,9 кв.м., яка належала іпотекодавцю на праві особистої приватної власності на підставі договору міни від 05 червня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Н.М., зареєстрованого в реєстрі за №3290.
Іпотекодавець - ОСОБА_1 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 14 жовтня 2010 року Саксаганським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис про смерть № 1720 від 14 жовтня 2010 року.
29 листопада 2010 року за вих. № 30-51/1866 ПАТ “УкрСиббанк” (на теперішній час АТ “УкрСиббанк”) до Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області направлено заяву кредиторських вимог до спадкоємців ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 11207382000 від 31 серпня 2007 року на суму 32 754 доларів США 49 центів за розрахунком заборгованості станом на 13 жовтня 2010 року.
21 грудня 2010 року Сьомою Криворізькою державною нотаріальною конторою за претензією кредитора заведено спадкову справу № 1065/2010 на майно померлої ОСОБА_1 .. Спадкоємців повідомлено про наявність заборгованості. Станом на 20 лютого 2013 року свідоцтва про право на спадщину не видавались. Про наявність спадкоємців нотаріальною конторою повідомлено банк без розкриття персональних даних листом №227/01-16 від 20 лютого 2013 року у відповідь на лист ПАТ “УкрСиббанк” від 07 лютого 2013 року №26/52/1070.
За даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта № 395597748 та № 395597762 від 19.09.2024, право власності на квартири квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , залишаються зареєстрованими за ОСОБА_1 та наявні записи про обтяження у вигляді заборони відчуження та іпотеки на користь АКІБ “УкрСиббанк”.
АТ “УкрСиббанк” надано розрахунок заборгованості за кредитом ОСОБА_1 за кредитним договором № 11207382000 від 31 серпня 2007 року на суму боргу 32 741 доларів США 45 центів.
У січні 2023 року Банк звернувся до суду із заявою про визнання відумерлою спадщину, яка відкрилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 , що складається із квартир АДРЕСА_4 та просив передати вказане майно у власність територіальної громади міста Кривого Рогу в особі Криворізької міської ради.
Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 серпня 2023 року у справі № 214/707/23 заяву АТ “УКРСИББАНК” задоволено. Визнано відумерлою спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_1 , що складається із квартир АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 та передано вказане майно у комунальну власність територіальної громади міста Кривого Рогу в особі Криворізької міської ради. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року та постановою Верховного Суду від 18 листопада 2024 року рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 серпня 2023 року залишено в силі. 
Задовольняючи вимоги АТ “УкрСиббанк”, суд першої інстанції, встановивши, що спадкоємиця майна померлої ОСОБА_1 її мати ОСОБА_2 відмовилася від прийняття спадщини, з часу відкриття спадщини пройшло понад 13 років, після смерті спадкодавиці вимоги кредитора АТ “УкрСиббанк” не були задоволені, дійшов висновку про наявність підстав для визнання спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_1 відмерлою та передачі спадкового майна територіальній громаді міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.
Позивач зазначає, що рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 серпня 2023 року у справі № 214/707/23 визнано відумерлою спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_1 , що складається із квартир АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 та передано вказане майно у комунальну власність територіальної громади міста Кривого Рогу в особі Криворізької міської ради.
Оскільки територіальна громада міста Кривого Рогу в особі Криворізької міської ради набула право власності на майно, яке було предметом іпотеки, то на підставі ст. 23 Закону України “Про іпотеку” територіальна громада міста Кривого Рогу в особі Криворізької міської ради набула статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором.
Заборгованість за кредитним договором залишається не погашеною.
Наведені вище обставини і зумовили звернення позивача до суду з даним позовом.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:
Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного:
З урахуванням доводів і вимог апеляційної скарги, колегією суддів в порядку частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України не перевіряється правильність висновків суду першої інстанції в частині неоспорених сторонами обставин справи відносно того, що: 31 серпня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (надалі – АТ «УкрСиббанк», банк, позивач) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір про надання споживчого кредиту № 11207382000, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит в іноземній валюті (долари США) на суму 45 000 USD зі строком повернення до 30 серпня 2028 року за графіком погашення кредиту, додатком №1 до договору. Кредит надавався для придбання нерухомого майна.
На виконання положень кредитного договору 31 серпня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено два договори іпотеки:
1. Договір іпотеки № 11207382000, предметом якої є двокімнатна квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 42,7 кв.м., житловою – 28,0 кв.м., що належала іпотекодавцю на праві приватної власності (договір дарування від 30 січня 2007 року). 
2. Договір іпотеки № 11207382000/1, предметом якої є однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 28,9 кв.м., житловою – 16,9 кв.м., що належала іпотекодавцю на праві приватної власності (договір міни від 05 червня 2007 року). 
Позичальник – ОСОБА_1 – померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть № НОМЕР_1 . 29 листопада 2010 року АТ «УкрСиббанк» направлено заяву кредиторських вимог до спадкоємців померлої щодо заборгованості за кредитним договором № 11207382000 на суму 32 754,49 USD станом на 13 жовтня 2010 року.
21 грудня 2010 року Сьомою Криворізькою державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу № 1065/2010 на майно померлої. Спадкоємців повідомлено про наявність заборгованості, однак станом на 20 лютого 2013 року свідоцтва про право на спадщину не видавались.
За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру іпотек, право власності на квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_5 залишалося зареєстрованим за ОСОБА_1 , із наявними записами про обтяження у вигляді заборони відчуження та іпотеки на користь банку. АТ «УкрСиббанк» надав розрахунок заборгованості за кредитом на суму 32 741,45 USD.
У січні 2023 року банк звернувся до суду із заявою про визнання спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_1 , відумерлою та передачу відповідного майна у власність територіальної громади м. Кривого Рогу.
Рішення Саксаганського районного суду від 30 серпня 2023 року залишено без змін постановами Дніпровського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року та Верховного Суду від 18 листопада 2024 року.
Згідно зі статтею 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити певну дію на користь іншої сторони (кредитора) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати виконання зобов`язання.
За частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк.
Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Частиною першою статті 608 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно нерозривно пов`язане з його особою і не може бути виконане іншою особою. У даному випадку обов`язок померлої ОСОБА_1 повернути кредитні кошти не є нерозривно пов`язаним з її особою.
Статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.
Відповідно до частини першої статті 1222 Цивільного кодексу України спадкоємцями можуть бути фізичні особи, які є живими на момент відкриття спадщини, а також особи, зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Частина перша статті 1270 Цивільного кодексу України встановлює строк у шість місяців для прийняття спадщини з часу її відкриття.
Відповідно до частин другої і третьої статті 1281 Цивільного кодексу України кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.
Колегія суддів враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 57– 62 Постанови від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53 цс 18), відповідно до яких стаття 1281 Цивільного кодексу України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.
Частина четверта статті 1281 Цивільного кодексу України визначає наслідком пропуску строку позбавлення кредитора права вимоги. Тобто поняття «строк пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Сплив строку встановлює припинення цивільного права кредитора та неможливість звернення до суду за захистом відповідного права.
Стаття 1282 Цивільного кодексу України передбачає, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора у межах вартості одержаного майна. Кожен із спадкоємців відповідає за частку, яку він отримав, і задовольняє вимоги кредитора особисто.
Статтями 593 ЦК України та 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою. Таким чином, сплив строку пред`явлення вимог кредитором до спадкоємців тягне за собою припинення зобов`язань та, відповідно, припинення іпотеки.
Згідно наявних в матеріалах справи доказів, ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Банк звернувся із заявою про визнання спадщини відумерлою в січні 2023 року. 
Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 серпня 2023 року у справі № 214/707/23 заяву АТ “УКРСИББАНК” задоволено. Визнано відумерлою спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_1 , що складається із квартир АДРЕСА_4 та передано вказане майно у комунальну власність територіальної громади міста Кривого Рогу в особі Криворізької міської ради. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року та постановою Верховного Суду від 18 листопада 2024 року рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 серпня 2023 року залишено в силі.
Акціонерне товариство «Укрсиббанк» є учасником справи, і своєчасно проінформований про набрання законної сили рішенням Дніпровського апеляційного суду від 17.04.2024 року. 
Разом з тим, позовна заява про звернення стягнення на предмет іпотеки була сформована 15.01.2025 року, тобто майже через дев`ять місяців після набрання законної сили судовою постановою, що свідчить про пропуск строку пред`явлення вимог кредитором до Криворізької міської ради.
Виходячи з наведеного, колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем пропущено строк для пред`явлення кредиторських вимог до Криворізької міської ради як спадкоємця, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги в частині: «… Суд першої інстанції ухвалючи рішення про відмову у звернення стягнення на предмет іпотеки посилався на пропущення AT «УКРСИББАНК» строків позовної давності з огляду на норми ст. 1281 ЦК України. Дані висновки вважаємо помилковими.
Відповідно до статті 256 ЦК України, частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Позовна давність виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть виникнути в разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки ’’піддається" впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю в три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо). Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2023 у справі №755/13805/16-ц.
Верховний Суд у постанові від 11.09.2024 у справі №909/985/21, зокрема, зазначив, що початок перебігу позовної давності за позовом Банку до територіальної громади, яка набула право власності на відумерлу спадщину, визначається за загальними правилами, що встановлені статтею 261 ЦК України.
Таким чином, AT «УКРСИББАНК» після визнання спадщини відумерлою судовим рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу від 30.08.2023 року в справі №214/70723, яке залишено в силі після апеляційного оскарження 17 квітня 2024 року та касаційного оскарження 18 листопада 2024 року, звернувся 15.01.2025 року із позовом до Господарського суду Дніпропетровської області із позовними вимогами до Територіальної громади щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до ст. 23 ЗУ «Про іпотеку» в межах строків позовної давності, що спростовує позицію суду першої інстанції. …» колегія суддів відхиляє, як такі, що ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. Колегія суддів зауважує, що Позивач фактично ототожнює строк позовної давності зі строком, встановленим статтею 1281 ЦК України, хоча останній є преклюзивним і має інші правові наслідки. На відміну від позовної давності, сплив якої лише обмежує можливість судового захисту, пропуск преклюзивного строку тягне припинення самого суб`єктивного права кредитора. 
При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до ч. 3 ст. 1277 ЦК України спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно – за його місцезнаходженням.
Частиною 1 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" також встановлено, що спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.
Згідно з частиною 4 статті 1277 ЦК України територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов`язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до статті 1231 цього Кодексу.
До спадкоємця переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем. До спадкоємця переходить обов`язок відшкодування моральної шкоди, завданої спадкодавцем, яке було присуджено судом зі спадкодавця за його життя. До спадкоємця переходить обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за життя спадкодавця. Майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину. За позовом спадкоємця суд може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), розмір відшкодування майнової шкоди (збитків) та моральної шкоди, якщо вони є непомірно великими порівняно з вартістю рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ним у спадщину (ст. 1231 ЦК України).
Як вірно зауважено судом першої інстанції, територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов`язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до ст. 1231 цього Кодексу.
Разом з тим, зазначена стаття встановлює, що до спадкоємців переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем; моральну шкоду, завдану спадкодавцем, яку було присуджено судом зі спадкодавця за його життя; та обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за його життя. 
Статтею 1231 ЦК України не визначено обов`язок спадкоємця виконувати договірні зобов`язання, боржником за якими був спадкодавець, а частина 4 статті 1277 ЦК України не відсилає до інших статей, які передбачають обов`язок спадкоємців задовольнити інші вимоги кредитора, зокрема до статті 1282 ЦК України.
Відтак, несплата споживчого кредиту не є майновою шкодою, а отже заборгованість за кредитним договором не підпадає під положення статті 1231 ЦК України.
Частиною 2 статті 523 ЦК України встановлено, що застава, встановлена первісним боржником, зберігається після заміни боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
При цьому, приписами статті 3 Закону України “Про іпотеку” визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. При цьому у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.
Частиною 1 статті 12 Закону України “Про іпотеку” встановлено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
Приписами статті 589 ЦК України (в редакції чинній на час укладання Договору про надання споживчого кредиту та договорів іпотеки) встановлено, що У разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, 
заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет 
застави. 
За рахунок предмета застави заставодержатель має право 
задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент 
фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, 
відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, 
необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, 
понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не 
встановлено договором. 
Разом з тим, положення статті 23 Закону України “Про іпотеку” встановлюють, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині того, що оскільки територіальна громада міста Кривого Рогу в особі Криворізької міської ради набула право власності на майно, яке було предметом іпотеки, то на підставі статті 23 Закону України “Про іпотеку” територіальна громада міста Кривого Рогу в особі Криворізької міської ради набула статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором.
Частиною першою статті 1 7 Закону України "Про іпотеку", за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Згідно положень частини 1 статті 33 цього Закону У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.
Колегія суддів зазначає, що неприйняття відповідачем у комунальну власність вищевказаної відумерлої спадщини та нездійснення державної реєстрації права власності на неї не впливають на виникнення такого права, оскільки відповідно до вимог Цивільного кодексу України право власності на відумерлу спадщину переходить до органу місцевого самоврядування в силу закону.
Згідно з частинами першою–третьою статті 1277 Цивільного кодексу України, заява заява про визнання спадщини відумерлою може також бути подана кредитором спадкодавця. 
Місцевим господарським судом правомірно враховано той факт, що банк до подання відповідного позову до Територіальної громади міста Кривого Рогу не вчиняв дій, спрямованих на звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договорів іпотеки № 11207382000/1 від 31.08.2007 та №11207382000 від 31.08.2007.
Відповідно до частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з положеннями частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
У разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем зобов`язань за Кредитним договором Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок Предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами (пункт 2.1.1 Іпотечних договорів).
Відповідно до пункту 4.1 договорів іпотеки № 11207382000/1 від 31.08.2007 та № 11207382000 від 31.08.2007 іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадках порушення іпотекодавцем зобов`язань за цими договорами або зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також в інших випадках, передбачених чинним законодавством.
Згідно з пунктом 4.2 зазначених договорів звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя або договору про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до пункту 4.3 договорів іпотеки у разі настання обставин, визначених підпунктами 2.1.1– 2.1.2 договорів, іпотекодержатель зобов`язаний направити іпотекодавцю письмове повідомлення, оформлене відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку», із зазначенням вимоги про усунення порушення та попередженням про можливе звернення стягнення на предмет іпотеки. Лише у разі невиконання такої вимоги у встановлений строк іпотекодержатель набуває право на звернення стягнення.
Згідно з пунктами 4.5 та розділом 5 договорів сторони погодили можливість позасудового врегулювання шляхом застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому іпотекодержатель має право обрати один із способів задоволення своїх вимог, а саме: набуття права власності на предмет іпотеки або його реалізацію від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.
Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, яке здійснюється, зокрема, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до частин першої та другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» обов`язковою передумовою звернення стягнення є направлення іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення з наданням строку не менше тридцяти днів та попередженням про можливе звернення стягнення.
Згідно з частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке за своїми правовими наслідками прирівнюється до такого договору.
З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що реалізація іпотекодержателем права на позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки є правомірною виключно за умови неухильного дотримання порядку, встановленого законом та умовами іпотечного договору. Такий порядок, зокрема, передбачає обов`язок іпотекодержателя належним чином направити іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушень із наданням відповідного строку, а також повідомити про обраний спосіб задоволення своїх вимог.
Відповідно до погоджених сторонами умов договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється у позасудовому порядку, при цьому сам договір є достатньою правовою підставою для набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Умовами договору не передбачено можливості звернення стягнення у судовому порядку шляхом передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя на підставі відповідного застереження, а навпаки - такі умови виключають застосування судового способу реалізації зазначеного застереження.
Крім того, положеннями договору іпотеки встановлено обов`язок іпотекодержателя у разі настання передбачених договором підстав направити іпотекодавцю рекомендованим листом письмове повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя із зазначенням конкретного способу задоволення вимог, передбаченого законом.
Разом із тим встановлено, що позивач не направив іпотекодавцю відповідної письмової вимоги та не повідомив про обраний спосіб задоволення своїх вимог, чим не дотримався визначеної законом та договором процедури.
За таких обставин колегія суддів вважає, що позивачем не реалізовано передбачений договором позасудовий механізм звернення стягнення та не виконано обов`язкових дій, які є передумовою для такого звернення. Це виключає можливість задоволення заявлених вимог у обраному позивачем способі.
Колегія апеляційного господарського суду відхиляє доводи апеляційної скарги в частині: «… Суд першої інстанції вказує на те, що AT «УКРСИББАНК, як позивач до подання відповідного позову до територіальної громади міста Кривого Рогу в особі Криворізької міської ради не вчинив дії, спрямовані на звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з умовами договорів іпотеки № 11207382000/1 від 31.08.2007 та№ 11207382000 від 31.08.2007.
Крім цього суд першої інстанції в обґрунтування відмови у задоволенні позову зазначив, що АТ «УКРСИББАНК» не направив вимогу іпотекодавцю, отже вказаних умов договору іпотеки не дотримався. Дані висновки вважаємо помилковими, з огляду на наступне.
За змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону № 898-IV.
За змістом частини другої ст. 35 Закону України «Про іпотеку» визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону № 898-1V) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону № 898-IV), - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону № 898-IV, не погодили, а передбачили тільки можливість передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону № 898-IV (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 63), від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (пункт 36)).
Отже, недотримання AT «УКРСИББАНК» процедури подання вимоги про усунення порушень умов кредитного договору та договору іпотеки не є перешкодою для звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема шляхом проведення прилюдних торгів. Тому з моменту настання строку виконання основного зобов`язання у кредитора виникло право на звернення до суду із таким позовом.
Оскільки AT «УКРСИББАНК» обрав захист не шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у позасудовому порядку, а у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах за рішенням суду, то відсутні підстави для висновків щодо порушення з боку АТ «УКРСББАНК» механізму звернення стягнення на предмет іпотеки.
Враховуючи, викладене, AT «УКРСИББАНК» вважає, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального та матеріального права, розглядаючи справу, не з`ясував обставин, що мають значення для справи у зв`язку із чим рішення Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/192/25 підлягає скасуванню. …» як такі, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, оскільки, всупереч твердженням апелянта, реалізація права іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки, незалежно від обраного способу (судового чи позасудового), передбачає дотримання визначеної законом та умовами іпотечного договору процедури, зокрема направлення іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушень із наданням відповідного строку. Матеріалами справи підтверджено, що АТ «УКРСИББАНК» таких дій не вчинив, чим порушив погоджений сторонами порядок реалізації забезпечувального права, який є обов`язковим відповідно до принципу обов`язковості договору. 
Посилання апелянта на практику Верховного Суду не змінюють цього висновку, оскільки застосування відповідних правових позицій залежить від конкретних умов договору та фактичних обставин справи, які у даному випадку свідчать про недотримання позивачем необхідних передумов для звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Відповідно до частин 1, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права.
У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні суду, яке є предметом апеляційного оскарження.
З урахуванням вищевикладеного, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.05.2025 у справі № 904/192/25 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на нього, відповідно, підлягає залишенню без задоволення.

Розподіл судових витрат

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "УКРСИББАНК", м. Київ на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.05.2025 у справі № 904/192/25 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.05.2025 у справі № 904/192/25 – залишити без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство "УКРСИББАНК".
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку в строки передбачені ст. 288 ГПК України.
Повний текст постанови виготовлено 03.06.2026

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя О.Г. Іванов

Суддя А.Є. Чередко