ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" травня 2026 р. Справа№ 910/4392/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Євсікова О.О.
суддів: Корсака В.А. 
Алданової С.О. 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна аудиторська компанія «Де Візу» 
на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2026 (повний текст складено 02.02.2026)
у справі №910/4392/24 (суддя Спичак О.М.) 
за позовом фізичної особи – підприємця Шейка Олександра Миколайовича
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна аудиторська компанія «Де Візу» 
про стягнення 163 797,62 грн,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.
У квітні 2024 року фізична особа – підприємець Шейко Олександр Миколайович (далі – Підприємець) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою, у якій просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна аудиторська компанія «Де Візу» (далі – Товариство) 163 797,62 грн, з яких 114 144,68 грн основного боргу, 9 987,66 грн 3% річних та 39 665,28 грн інфляційних втрат.
На обґрунтування заявлених вимог Підприємець зазначив, що Товариство не оплатило надані ним послуги на підставі рахунку №6 від 19.04.2021.

Позиції учасників справи.
У відзиві на позовну заяву Товариство проти заявлених до нього вимог заперечило, просило відмовити у їх задоволенні. Товариство зазначило, що 02.11.2021 змінився склад учасників Товариства, а договори купівлі-продажу часток в статутному капіталі не містять умов про обов`язок нових учасників здійснити оплату спірних послуг. Крім того, у документації, яка була передана новим учасникам товариства (в т.ч. фінансова звітність), відсутня інформація про заборгованість перед Підприємцем.
Товариство також повідомило, що у документах аудиторської фірми відсутні робочі документи, які були складені позивачем за результатами фінансової звітності ТОВ «ФК «Морган кепітал» та вартість яких відображена у рахунку №6 від 19.04.2021 (на суму 114 144,68 грн).

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.01.2026 позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства на користь Підприємця 114 144,68 грн основного боргу, 9 987,66 грн 3% річних, 39 665,28 грн інфляційних втрат, 3 028,00 грн судового збору.
Суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених Підприємцем до Товариства вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погодившись з рішенням Господарського суду міста Києва від 22.01.2026, Товариство звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити Підприємцю у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судові витрати покласти на Підприємця.
Товариство вважає оскаржуване рішення безпідставним та необґрунтованим, таким, що складене із порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Апелянт зазначає, що об`єктом експертизи №10116/24-32 був виключно Рахунок №6, а інші документи, на відсутність яких вказував відповідач у відзиві та письмових поясненнях, долучених до матеріалів справи, експерт не досліджував. Експерт досліджував лише автентичність підпису Полікарпової О.І., а не факт наявності документів у відповідача чи реальність виконання робіт. 
На думку скаржника, висновок експертизи №10116/24-32 від 22.10.2025 підтверджує лише ідентичність особи, яка поставила підпис, проте за правилами ст. 73, 76 ГПК України він не є доказом виконання робіт чи прийняття їх результату відповідачем.
Скаржник вважає, що оскільки рахунок №6 не був оплачений, а акти наданих послуг, передбачені п. 2.2.8 договору, відсутні, то сам по собі рахунок (навіть із підписом) не доводить надання послуг та не створює у відповідача автоматичного обов`язку з оплати.
Апелянт зауважує на тому, що відповідно до п. 3.1 договору винагорода виконавця не є фіксованою сумою, а розраховується як 80% від вартості робіт, встановлених у договорах між замовником та третіми особами (контрагентами). Однак у матеріалах справи відсутні будь-які документи, які підтверджували би: перелік конкретних договорів із контрагентами, до виконання яких замовник залучав позивача; вартість робіт за такими договорами з контрагентами; факт доручення замовником позивачу виконувати роботу саме за цими об`єктами і обсяг цієї роботи; результати виконаної позивачем роботи, а також документи, які описують здійснені позивачем процедури щодо кожного завдання та складені робочі документи аудитора щодо кожного завдання. 
Товариство вказує на те, що у справі відсутні будь-які інші докази (додаткові угоди, додатки до договору, протоколи погодження цін, акти), які свідчили би про те, що замовник погодився з обсягом робіт та сумою винагороди у розмірі 114 144,68 грн. На думку Товариства, позивач не надав суду доказів формування ціни за договором та узгодження цієї ціни сторонами договору. 
Скаржник також відзначає, що сума 114 144,68 грн не відображалася у фінансовій звітності ТОВ «АФ «Консалтинг-Аудит» як кредиторська заборгованість, що підтверджується копіями фінансової звітності, у якій станом на 30.09.2021 кредиторська заборгованість у зазначеному розмірі відсутня.

Позиції учасників справи.
Підприємець надав відзив на апеляційну скаргу, у якому проти доводів та вимог Товариства заперечує, наводить власні доводи на їх спростування, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін як законне та обґрунтоване.
У відзиві Підприємець заявив клопотання долучити до матеріалів апеляційного розгляду витяг з ЄРДР у провадженні №12026175420000035 та лист/повідомлення поліції про визнання Шейка О.М. потерпілим від 16.03.2026.

У відповіді на відзив Товариство заперечило проти наведених Підприємцем у відзиві доводів, просило подану ним апеляційну скаргу задовольнити. Також Товариство заперечило проти долучення до матеріалів справи доказів, наданих Підприємцем з відзивом на апеляційну скаргу.

Підприємець надав заперечення на відповідь на відзив, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.02.2026 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Алданова С.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/4392/24 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою Товариства на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2026 до надходження матеріалів справи №910/4392/24.
12.03.2026 матеріали справи №910/4392/24 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2026 у справі №910/4392/24. Розгляд апеляційної скарги постановлено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання). Запропоновано учасникам справи надати відзив на апеляційну скаргу протягом п`яти днів з дня вручення копії даної ухвали. Роз`яснено апелянту право подати до суду відповідь на відзив протягом п`яти днів з дня вручення йому відзиву на апеляційну скаргу.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Статтею 269 ГПК України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1).
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2).
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3).
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5).
Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Щодо поданих Підприємцем з відзивом доказів суд зазначає, що оскаржуване у цій справі рішення було ухвалене 22.01.2026, а подані Підприємцем документи датовані 28.01.2026 та 16.06.2026. Отже, станом на дату ухвалення оскаржуваного рішення ці документи не існували.
Водночас така обставина як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку ст. 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вище наведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже – системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.
Згідно з Витягом з Реєстру аудиторів та суб`єктів аудиторської діяльності Підприємець є суб`єктом аудиторської діяльності, дата внесення реєстрової інформації у Реєстр аудиторів та суб`єктів аудиторської діяльності – 31.10.2018.
04.03.2020 Підприємець (виконавець, аудитор) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Аудиторська фірма «Консалтинг-Аудит» (далі – Фірма), яке змінило своє найменування на Товариство (замовник, аудиторська фірма), уклали договір №101421 (далі – договір), предметом якого є надання аудитором за дорученням (завданням) аудиторської фірми аудиторських послуг: аудиту, огляду фінансової звітності, консолідованої фінансової звітності, виконання завдань з іншого, надання впевненості та інших професійних послуг, що надаються відповідно до міжнародних стандартів аудиту, за які буде здійснена оплата.
Відповідно до п. 3.1 договору за виконані аудитором завдання аудиторської фірми за даним договором аудитору встановлюється винагорода у розмірі 80% від вартості виконаних робіт, встановлених за договором про надання аудиторських послуг з контрагентами, з відрахуванням податків, обов`язкових виплат та платежів.
Виплата винагороди аудитору здійснюється протягом 15 днів після повної оплати вартості аудиторських послуг контрагентом, якому надаються аудиторські послуги, та на підставі рахунку аудитора з відміткою в рахунку про надання та одержання (без претензій) послуг за договором (п. 3.2 Договору).
Довіреністю від 04.03.2020 Фірма, яка змінила своє найменування на Товариство, уповноважила Підприємця представляти інтереси товариства у всіх державних органах, підприємствах, організаціях і установах України, в т.ч. представляти права і інтереси товариства з правом підписання листа-зобов`язання на аудиторську перевірку та укладення договорів про проведення аудиту з правом на отримання документів з державних органів, підприємств, організацій і установ; підписувати аудиторські висновки, аудиторські звіти, робочі документи аудитора, листи, заяви, клопотання, довідки у відповідності до повноважень визначених законодавством у сфері аудиторської діяльності України; інші дії, які належать до повноважень, визначених законодавством у сфері аудиторської діяльності України.
Термін дії довіреності – до 31.12.2021.
Наказом Фірми, яка змінила своє найменування на Товариство, від 11.01.2021 призначено склад аудиторської групи, яка буде виконувати завдання з надання впевненості та включено до її складу Шейка О.М. як ключового партнера з завдання, аудитора.
Відповідно до рахунку №6 від 19.04.2021 Фірмі, яка змінила своє найменування на Товариство, Підприємець надав послуги на суму 114 144,68 грн. 
Рахунок, згідно з яким одержувач послуг не має претензій до надавача послуг, містить підписи та відбитки печаток як Підприємця (надавача послуг), так і одержувача послуг – Фірми, яка змінила своє найменування на Товариство. 
Зокрема, у графі «послуги одержав» міститься підпис, виконаний від імені Полікарпової Ольги Іванівни (колишнього директора Фірми, яка змінила своє найменування на Товариство). 
Згідно з актом звірки взаєморозрахунків за договором (підписаним обома сторонами) за Фірмою, яка змінила своє найменування на Товариство, за період 22.04.2020-19.04.2021 обліковується борг на користь Підприємця у сумі 114 144,68 грн; за даними Фірми, рахунок №6 від 19.04.2021 на суму 114 144,68 грн не оплачено.
15.05.2021 за актом передачі робочих документів директор Фірми, яка змінила своє найменування на Товариство, Полікарпова О.І. прийняла, а ключовий партнер передав робочі документи за результатами аудиту фінансової звітності підприємства.
Також Підприємець надав до матеріалів справи копії складених ним Звітів незалежного аудиту.
Товариство надало до матеріалів справи копію нотаріальної заяви Полікарпової Ольги Іванівни, в якій остання стверджує, що має всі підстави вважати фіктивними надані Підприємцем рахунок №6 від 19.04.2021 на суму 114 144,68 грн та акт звірки взаєморозрахунків, які нібито підписані нею з проставленням печатки Фірми.
Ухвалою від 28.08.2024 Господарський суд міста Києва призначив у справі №910/4392/24 судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручив Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. 
На вирішення експертів суд поставив питання: ким виконано підпис на рахунку №6 від 19.04.2021 на суму 114 144,68 грн у розділі «послуги одержав» – Полікарповою Ольгою Іванівною чи іншою особою? 
Згідно з Висновком експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи №10116/24-32 від 22.10.2025 підпис на рахунку №6 від 19.04.2021 на суму 114144,68 грн в розділі «Послуги одержав» виконано Полікарповою Ольгою Іванівною.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Стаття 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 6, 627 ЦК України).
Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України (який був чинний на час спірних правовідносин та звернення Компанії з позовом у цій справі) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ч. 2 ст. 193 ГК України).
Стаття 610 ЦК України визначає порушенням зобов`язання його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Суд встановив, що сторони уклали договір, який за своєю природою є договором про надання послуг.
Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Згідно зі ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Суд встановив, що Підприємець надав послугу за укладеним з Фірмою (яка у подальшому змінила найменування на Товариство) договором; Фірма послугу прийняла без зауважень, підписавши та скріпивши відтиском своєї печатки рахунок №6 від 19.04.2021 на суму 114 144,68 грн, який по суті є актом надання послуг за договором.
Суд зауважує також на тому, що закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків (ч. 1 ст. 11 ЦК України). В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема, повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. 
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.11.2018 у справі №911/3685/17 та 10.09.2019 у справі №916/2403/18.
Суд відзначає, що у матеріалах справи наявний також підписаний обома сторонами акт звірки за договором, який свідчить про те, що Фірма, яка змінила своє найменування на Товариство, визнала свою заборгованість перед Підприємцем у сумі 114 144,68 грн за рахунком №6 від 19.04.2021.
Щодо доводів Товариства про те, що об`єктом експертизи №10116/24-32 був виключно Рахунок №6, а інші документи, на відсутність яких вказувало Товариство у відзиві та письмових поясненнях, долучених до матеріалів справи, експерт не досліджував, колегія судів зазначає, що Товариство питання про призначення експертизи з інших питань не порушувало.
Доводи Товариства про те, що експерт досліджував лише автентичність підпису Полікарпової О.І., а не факт наявності документів у Товариства чи реальність виконання робіт, а тому висновок експертизи №10116/24-32 від 22.10.2025 підтверджує лише ідентичність особи, яка поставила підпис, проте за правилами ст. 73, 76 ГПК України він не є доказом виконання робіт чи прийняття їх результату відповідачем, колегія суддів оцінює критично та зазначає, що питання виконання Підприємцем робіт експерту не ставилося. Крім того, Полікарпова О.І. у цьому випадку діяла не як фізична особа (громадянин), а як уповноважений представник Фірми. 
Крім того, за актом передачі робочих документів від 15.05.2021, підписаним від Фірми Полікарповою О.І., Фірма прийняла, а ключовий партнер передав робочі документи за результатами аудиту фінансової звітності підприємства. Підписання Полікарповою О.І. як уповноваженим представником Фірмі зазначеного акта не спростовано.
Докази оплати відповідачем заборгованості на суму 114 144,68 грн (рахунок №6 від 19.04.2021) у матеріалах справи відсутні.
Отже, наявність та розмір заборгованості Товариства за договором (зокрема, за послуги за рахунком №6 від 19.04.2021) у розмірі 114 144,68 грн підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не спростовані, а тому обґрунтованим є висновок місцевого суду про задоволення вимог Підприємця про стягнення з Товариства 114 144,68 грн основного боргу.

Щодо вимог Підприємця про стягнення з Товариства 9 987,66 грн 3% річних та 39 665,28 грн інфляційних втрат за період з 19.04.2021 по 01.04.2024.
Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
До того ж у силу вимог ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Такий висновок наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі №657/1024/16-ц зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі №916/190/18 вказала, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц зазначила, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
За змістом вище наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 у справі №902/417/18, від 07.02.2024 у справі №910/3831/22.
Інфляційні втрати та проценти річних є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і входять до складу такого зобов`язання (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).
В силу положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Слід зазначити, що стаття 625 розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу).
При цьому у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Враховуючи умови п. 3.2 договору, підписання Фірмою рахунку №6 від 19.04.2021 та положення ч. 2 ст. 530 ЦК України у Фірми виник обов`язок сплатити Підприємцю 114 144,68 грн вартості послуг до 26.04.2021 включно.
Беручи до уваги встановлений вище факт наявності у Товариства заборгованості перед Підприємцем за договором (зокрема, за рахунком №6 від 19.04.2021) у сумі 114 144,68 грн, вимоги Підприємця про стягнення з Товариства інфляційних та 3% річних є обґрунтованими.
Перевіривши надані позивачем та здійснені судом першої інстанції розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що заявлені позивачем розміри 3% річних та інфляційних втрат не перевищують здійснених судом розрахунків за обґрунтований період прострочення з 27.04.2021 по 01.04.2024.
Враховуючи наведене правомірним є висновок місцевого суду про задоволення вимог Підприємця про стягнення з Товариства 9 987,66 грн 3% річних та 39 665,28 грн інфляційних втрат підлягають задоволенню у повному обсязі.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Судові витрати.
У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за її подання відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275-277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна аудиторська компанія «Де Візу» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2026 у справі №910/4392/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2026 у справі №910/4392/24 залишити без змін. 

3. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги, покласти на скаржника.

4. Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст. 287 - 289 ГПК України, за наявності підстав, визначених ч. 3 ст. 287 ГПК України. 

Головуючий суддя О.О. Євсіков 

Судді В.А. Корсак

С.О. Алданова