КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/7183/2026 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 759/23317/25
01 липня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Бабич Н. Д. у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
в с т а н о в и в:
06.10.2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі - ТОВ «Споживчий центр») звернулося до суду через підсистему «Електронний суд» з позовом до ОСОБА_1 та просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним за договором від 02.04.2024 року № 28.03.2024-100004364 (далі - Договір) у сумі 29 450,00 грн та судовий збір у сумі 2 422,40 грн. Позивач обґрунтовує позовні вимоги неналежним виконанням взятих на себе відповідачем зобов`язань за договором.
Рішенням від 15.12.2025 року Святошинський районний суд м. Києва позов задовольнив.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за Договором у розмірі 29 450,00 грн та судовий збір в розмірі 2 422,40 грн, а всього разом - 31 872,40 грн.
Рішення суду мотивував тим, що відповідачка умов договору у встановлений договором термін не виконав, тому станом на час розгляду справи загальна сума заборгованості за кредитом становить 29 450,00 грн.
Місцевий суд вважав, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, оскільки встановлено, що дійсно у відповідачки наявна заборгованість за кредитним договором. Відповідачка не надала суду доказів на спростування вимог позивача.
Не погоджуючись з рішенням місцевого суду,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати судове рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, неповно встановлено обставини, що мають значення для справи.
Вважає, що рішення суду першої інстанції не містить посилання на жоден доказ, який би підтверджував факт укладення нею кредитного договору, отримання кредиту та його неповернення. 
Стверджує, що кредитний договір із позивачем не укладала, жодні документи не підписувала та грошові кошти від позивача не отримувала.
Зазначає, що квитанція не містить ідентифікаційних даних отримувача і повного номера платіжної картки, а тому не може вважатись належним та допустимим доказом.
Вважає, що навіть за умови доведення позовних вимог, неустойка, яка стягнута судом, не підлягала б стягненню з огляду на Закон України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану».
Стверджує, що їй, як дружині військовослужбовця п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» забороняє нараховувати проценти за користування кредитом.
10.04.2026 року ТОВ «Споживчий центр» через підсистему «Електронний суд» подаловідзив на апеляційну скаргу, у якому зазначило, що відповідачка документи, що складають Договір, підписувала за допомогою одноразового ідентифікатора, який було надіслано у смс повідомленні на номер, вказаний нею, як фінансовий - 0965205389. Саме його використала відповідачка для підписання Договору 28.03.2024. Відповідачка не заперечувала, що зазначений засіб зв`язку, а саме - номер телефону НОМЕР_1 належить їй, доказів, що на час укладення Договору вона втратила вказаний засіб зв`язку, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування.
Відтак, вважає, відповідачка та позивач досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину (кредитного договору), який відповідачка підписала одноразовим ідентифікатором, що підтверджується належними доказами. Ці обставини відповідачка не спростувала належними та допустимими доказами.
Зазначило, що перерахувало кошти на картковий рахунок відповідачки за допомогою інтернет-еквайрингу.
Стверджує, що надало на підтвердження доказ видачі кредитних коштів, що є первинним платіжним документом у розумінні Закону України «Про платіжні послуги», оскільки містить усі відомості щодо платіжної операції, а відтак - належним та допустимим доказом видачі коштів відповідачці. Такі докази, як повний номер платіжної картки відповідачки, банківські виписки з рахунку відповідачки або інші документи, що підтверджують рух коштів за рахунком фізичної особи в банківській установі тощо у позивача відсутні та не можуть бути ним отримані, оскільки позивач не є банківською установою у розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність», не здійснює відкриття чи обслуговування рахунків фізичних осіб та не має правового доступу до інформації про рух коштів за банківськими рахунками клієнтів.
Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Кафідової О. В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того що дійсно у відповідачки наявна заборгованість за кредитним договором, відповідачка не надала суду доказів на спростування вимог позивача.
Колегія суддів із такими висновками суду першої інстанції в повній мірі не погоджується з огляду на таке.
Суд встановив, що 02.04.2024 року ТОВ «Споживчий Центр» та ОСОБА_1 уклали Договір шляхом підписання заявки, що є невід`ємною частиною кредитного договору.
Відповідно до умов Договору позичальнику надано кредит у розмірі 10 000,00 грн., що підтверджується чеком про електронний переказ коштів (а. с. 27) на картку строком на 63 дні за процентною ставкою у розмірі 2 % за 1 день користування кредитом. В кредитному договорі та додатках до нього, які є невід`ємною його частиною, вказано про те, що кредит надається в розмірі 10 000,00 грн терміном на 63 днів з дати його надання.
Згідно зі ст. 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Зобов`язання має виконуватися належним чином (ст. 526 ЦК України).
За ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Частина 1 ст. 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позичкодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Стаття 536 ЦК України встановлює, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Частина 1 ст. 612 ЦК України визначає, що боржник, у даному випадку відповідач, вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не виконав зобов`язання у строк, який встановлений договором чи законом.
Частина 1 ст. 638 ЦК України встановлює, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно із ч. ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Договір про надання фінансових послуг укладається виключно в письмовій формі: 1) у паперовому вигляді; 2) у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг»; 3) шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги; 4) в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» (п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
У постанові від 08.07.2020 року у справі № 754/17518/15-ц Верховний Суд зазначив, що ст. 629 ЦК України закріплює один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору.
Тобто, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17.
У постанові від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 Верховний Суд зазначив, що електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Норми ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» та Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис, як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму.
Суд встановив, що відповідачка висловила свою згоду з Договором та доданими до нього документами в електронному вигляді шляхом застосування клієнтом та банком електронного цифрового підпису.
Після укладення кредитного договору відповідачка своїх зобов`язань не виконувала, не здійснювала платежів в рахунок погашення суми кредитів та нарахованих процентів, у зв`язку з чим у неї утворилась заборгованість.
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідачки за Договором становить 29 450,00 грн основного боргу, яка складається з тіла кредиту - 10 000,00 грн, заборгованості за процентами - 14 700,00 грн, 4 750,00 грн - неустойка ( а. с. 37).
У апеляційній скарзі відповідачка посилається на необхідність застосування до спірних правовідносин ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до якої військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.
Однак, вказані положення не можуть бути застосовані у цій справі, оскільки чоловік відповідачки призваний на військову службу за мобілізацією 26.07.2024 року, а з довідки-розрахунку про стан заборгованості, проценти за кредитом нараховані за період 02.04.2024 року до 03.06.2024 року, тобто за період коли чоловік відповідачки не перебував на військовій службі, а тому на неї не розповсюджувалися гарантії, визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Разом з тим, колегія суддів вважає доводи апелянта щодо необхідності врахування при розгляді цієї справи положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 року № 2120-ІХ.
Так, вказаним законом Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 18 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».
Верховний Суд у постанові від 31 січня 2024 року №183/7850/22 навів тлумачення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідачки неустойки у розмірі 4 750,00 грнза порушення виконання кредитних зобов`язань не підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки місцевого суду про задоволення позовних вимог в частині стягнення неустойки не відповідають чинному законодавству, рішення суду першої інстанції підлягає зміні відповідно до ст. 376 ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Оскільки позов підлягає частковому задоволенню на 83,9 %, то з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір, сплачений ним при поданні позову, у розмірі 2032,40 грн (2 422,40Х83,9 %).
Керуючись ст. ст. 133,137, 141, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 грудня 2025 рокузмінити в частині розміру стягнутої заборгованості за кредитним договором, стягнутої з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», зменшивши її розмір з 29 450,00 грн до 24 700,00 (двадцять чотири тисячі сімсот) гривень 00 копійок. 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 грудня 2025 рокузмінити в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» витрат зі сплати судового збору, меншивши цей розмір з 2 422, 40 грн до 2 032, 40 (двох тисяч тридцять двох) гривень 40 копійок.
Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та не може бути оскаржена до Верховного Суду.
Реквізити сторін:
Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», (код ЄДРПОУ 37356833, місцезнаходження за адресою: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А);
Відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (приватний будинок).

Головуючий:   Судді: