ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/658/26 Справа № 199/2651/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - СЕНЧИШИН Ф. М. Суддя у 2-й інстанції - Сєдих А. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 травня 2026 року м.Кривий Ріг

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду Сєдих А.В., за участю секретаря судового засідання Ворони Б.А., захисника особи, щодо якої вирішується питання про притягнення до адміністративної відповідальності Мамай А.С. розглянувши апеляційну скаргу захисника Булавіна В.О. на постанову судді Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 11 березня 2025 року, щодо
ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця ЗСУ,
за ч.1 ст.130 КУпАП,-
ВСТАНОВИВ:

Згідно постанови 17 листопада 2025 року о 12 год. 40 хв. ОСОБА_1 по вул. Залізничній у м. Добропілля Донецької області, керував транспортним засобом «ВАЗ 2107», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: звужені зіниці, які не реагують на світло, поведінка, що не відповідає обстановці, та відмовився від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку, що зафіксовано на нагрудні камери працівників патрульної поліції.
Постановою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 11 березня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумі доходів громадян в сумі 17000,00 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами, строком на один рік. Стягнуто судовий збір 605,60 грн.
З таким судовим рішенням не погодився ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку з пропускам строку на апеляційне оскарження.
В обґрунтування клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ОСОБА_1 вказує, що оскаржувану постанову на руки не отримував, виклики до суду щодо розгляду справи особисто не отримував, оскільки перебуває на військовій службі, а SMS-повідомлення про виклики до суду також не отримував у зв`язку з нестабільним мобільним зв`язком.
Зазначає, що про постанову суду першої інстанції дізнався лише 05 грудня 2025 року, а тому був позбавлений можливості своєчасно подати апеляційну скаргу та викласти у ній мотиви незгоди з рішенням суду.
Вказує, що на момент розгляду справи судом першої інстанції та на час подання апеляційної скарги він є військовослужбовцем, що підтверджується копією військового квитка серії НОМЕР_3 від 26.06.2024 року та довідкою №4820/18864 з в/ч НОМЕР_4 від 13.11.2025 року. Зазначає, що продовжує брати участь у забезпеченні державного суверенітету, незалежності та територіальної цілісності України, здебільшого перебуває в районі бойових дій та лінії бойового зіткнення, у зв`язку з чим обмежений у можливості оперативно реагувати на судові рішення та подавати процесуальні документи до суду.
Посилається на положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 55 Конституції України, практику ЄСПЛ щодо недопустимості надмірного формалізму при вирішенні питань доступу до суду, а також на правові позиції щодо необхідності врахування обставин воєнного стану при застосуванні процесуальних строків.
Вважає, що невеликий строк на апеляційне оскарження та неможливість оперативного реагування на судові рішення у зв`язку з проходженням військової служби є суттєвою перепоною у доступі до правосуддя, а тому строк на апеляційне оскарження постанови підлягає поновленню.
В обґрунтування апеляційних вимог ОСОБА_1 вказує, що постанова суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, ухвалена з порушенням норм процесуального права, не відповідає фактичним обставинам справи та підлягає скасуванню. Вважає, що суд першої інстанції допустив спрощений підхід до розгляду справи, не забезпечив повного, всебічного та об`єктивного з`ясування всіх обставин, не дослідив належним чином докази та не надав їм належної правової оцінки. Зазначає, що висновки суду про наявність у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не ґрунтуються на доказах, що містяться у матеріалах справи, та не відповідають фактичним обставинам.
У доповненнях до апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції формально підійшов до з`ясування фактичних обставин справи, не забезпечив належного дослідження матеріалів провадження, а постанова є незаконною та такою, що не відповідає вимогам ст.ст. 245, 251, 252, 280, 283, 284 КУпАП. Вказує, що у постанові суду першої інстанції зазначено дату події 17.11.2025 року, тоді як, за змістом протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №249341 від 17.02.2025 року, подія мала місце 17.02.2025 року о 12 год. 40 хв. Вважає, що за наявності такої помилки подія правопорушення, зазначена у постанові, фактично не могла відбутися. Зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу за його відсутності, однак він не був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду. Вказує, що повідомлення про направлення судової повістки на його номер телефону не підтверджує фактичного отримання такої повістки, а в матеріалах справи відсутні докази реального направлення йому копії постанови. Вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на відсутність належних та допустимих доказів самого факту керування ним транспортним засобом. Зазначає, що матеріали справи не містять жодних даних про керування ним транспортним засобом, зокрема відеозапису руху автомобіля, його зупинки працівниками поліції, а також належних пояснень свідків або інших доказів, які б підтверджували факт керування. Вказує, що на відеозаписі зафіксовано лише його перебування біля автомобіля, розмову з працівниками поліції та подальші процесуальні дії, однак не зафіксовано рух транспортного засобу, момент його зупинки або те, що саме він був водієм. Зазначає, що працівники поліції прибули на місце події після отримання повідомлення на лінію 102, у якому йшлося про те, що транспортним засобом нібито керувала особа у стані сп`яніння, однак саме повідомлення та виклик поліції не можуть бути достатнім доказом факту керування. Вказує, що його пояснення про те, що він не керував транспортним засобом, не можуть розцінюватися як визнання вини, а саме лише перебування біля автомобіля не утворює складу адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Вважає, що у справі відсутні належні докази наявності у нього ознак наркотичного сп`яніння. Зазначає, що відповідні ознаки були вказані працівником поліції формально, без належного підтвердження, а відеозапис не підтверджує наявність у нього поведінки, яка не відповідає обстановці. Вказує, що поліцейський не повідомив йому належним чином конкретні ознаки сп`яніння, не роз`яснив порядок проходження огляду та не забезпечив проведення огляду у встановленому законом порядку. Зазначає, що направлення на медичний огляд було складене з порушенням вимог закону, оскільки його складено без його присутності, його зміст йому не оголошувався, копія не вручалася, а сам він не був доставлений до закладу охорони здоров`я для проходження огляду. Вказує, що огляд на стан сп`яніння щодо нього мав проводитися саме у закладі охорони здоров`я, з урахуванням вимог ст. 266 КУпАП, Інструкції №1452/735 та Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.12.2008 №1103, однак працівники поліції фактично обмежилися пропозицією пройти огляд без забезпечення належної процедури. Вважає, що його дії були неправильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки він є військовослужбовцем, перебував у перерваному стані наркотичного сп`яніння, не виконував обов`язків військової служби, не керував транспортним засобом як водій та не перебував під час виконання службових обов`язків. Зазначає, що за наявності відповідних підстав його дії могли бути оцінені за ст. 172-20 КУпАП, а не за ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки він є військовослужбовцем, а обставини справи пов`язані з імовірним перебуванням у стані сп`яніння. Вказує, що суд першої інстанції не мав права редагувати фабулу протоколу про адміністративне правопорушення, самостійно змінювати суть обвинувачення та усувати недоліки, допущені працівниками поліції при складанні адміністративних матеріалів. Зазначає, що всі сумніви щодо доведеності вини мають тлумачитися на користь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а за відсутності належних, допустимих та достатніх доказів провадження у справі підлягає закриттю.
Просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 11 березня 2025 року у справі №199/2651/25, скасувати вказану постанову та закрити провадження у справі щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.
Крім того, захисником Мамаєм А.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано клопотання про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення. В обґрунтування клопотання захисник зазначає, що з моменту інкримінованих ОСОБА_1 подій, які, за змістом протоколу, мали місце 17.02.2025 року, минуло більше одного року, а тому, з урахуванням положень ч. 6 ст. 38 КУпАП та п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження у справі підлягає закриттю у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення.
Також захисником подано клопотання про виклик працівника поліції, витребування повного відеозапису, у якому ставиться питання про витребування від Покровського РУП ГУНП в Донецькій області оригінального, повного і безперервного відеозапису саме з бодікамери працівника поліції за 17.02.2025 року у період часу з 12 год. 40 хв. до 13 год. 40 хв., а також про виклик у судове засідання поліцейського Покровського РУП ГУНП в Донецькій області Лугового Олександра Анатолійовича для надання пояснень щодо підстав і мотивів його дій та рішень.
Також захисником подано клопотання про витребування додаткових доказів.
Учасники по справі про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.
Перевіривши матеріали адміністративної справи, заслухавши в судовому засіданні пояснення захисника, перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі та доповненнях до неї, дослідивши матеріали адміністративного провадження, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до вимог ст.285 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення оголошується негайно після розгляду справи, а копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено. Копія постанови суду в той же строк вручається або висилається особі, яка притягується до адміністративної відповідальності.
Відповідно до ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови.
Апеляційним судом встановлено, що в матеріалах справи наявна судова повістка про виклик ОСОБА_1 до суду першої інстанції, однак відсутні належні відомості про її отримання ОСОБА_1 . Також матеріали справи не містять переконливих даних про вручення йому копії оскаржуваної постанови у порядку, передбаченому ст. 285 КУпАП.
З урахуванням наведеного, а також доводів апелянта про те, що він не отримував копію постанови, не був обізнаний про її зміст та проходить військову службу, апеляційний суд вважає зазначені апелянтом причини пропуску строку апеляційного оскарження поважними та вважає за можливе поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови судді Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 11 березня 2025 року.
Крім того, захисником подано клопотання про витребування додаткових доказів та виклик працівника поліції.
Апеляційний суд вважає, що зазначене клопотання не підлягає задоволенню, оскільки наявні в матеріалах справи докази є достатніми для перевірки доводів апеляційної скарги та прийняття законного й обґрунтованого рішення за результатами апеляційного перегляду. Додаткове витребування доказів у цьому випадку не є необхідним, оскільки встановлені апеляційним судом обставини дають можливість вирішити питання про законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції.
Статтею 294 КУпАП визначено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Згідно з ч. 1 ст. 7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення, відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, крім іншого, є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Таких вимог суддя районного суду, розглядаючи дану справу, не дотримався повною мірою, оскільки поза увагою та без належної оцінки залишились обставини, які істотно впливають на висновок про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Відповідно до п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Диспозицією ст.130 ч.1 КУпАП передбачена відповідальність, зокрема, за керування транспортним засобом особою у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а так само за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.
Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, передбачає, зокрема, керування транспортним засобом особою в стані сп`яніння або відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження огляду у встановленому законом порядку. Тобто факт керування транспортним засобом є безумовною та обов`язковою частиною складу зазначеного правопорушення.
Крім того, відповідно до положень ч.ч. 2, 3 ст. 266 КУпАП огляд особи, яка керувала транспортним засобом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
У разі незгоди особи, яка керувала транспортним засобом, на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.
Вважаючи доведеною винуватість ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, суд першої інстанції послався на протокол про адміністративне правопорушення, направлення на огляд та відеозапис.
Проте з таким висновком апеляційний суд не погоджується.
Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції фактичні обставини справи належним чином не встановлені.
Так, суд першої інстанції розглянув справу та ухвалив постанову 11 березня 2025 року, однак в описовій частині постанови зазначив, що 17 листопада 2025 року о 12 год. 40 хв. ОСОБА_1 по вул. Залізничній у м. Добропілля Донецької області керував транспортним засобом «ВАЗ 2107», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , з явними ознаками наркотичного сп`яніння та відмовився від проходження огляду.
Таким чином, за змістом оскаржуваної постанови суд першої інстанції фактично визнав встановленими обставини події, яка мала відбутися 17 листопада 2025 року, тобто після ухвалення самої постанови від 11 березня 2025 року, що є об`єктивно неможливим.
Водночас, згідно з протоколом про адміністративне правопорушення, подія, яка інкримінується ОСОБА_1 , мала місце 17 лютого 2025 року, що свідчить про істотну невідповідність між обставинами, викладеними у протоколі, та фактичними обставинами, зазначеними судом в описовій частині постанови.
Апеляційний суд вважає, що зазначене порушення не може розцінюватися як проста описка, оскільки саме описова частина постанови має містити встановлені судом фактичні обставини справи, час, місце, суть події та дії особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. У цьому випадку суд першої інстанції фактично встановив обставини вчинення правопорушення у листопаді 2025 року, тобто після дати ухвалення постанови, що є об`єктивно неможливим та свідчить про істотну невизначеність фактичних обставин, покладених в основу рішення.
За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що в описовій частині постанови судом першої інстанції фактично не встановлені належним чином обставини справи, а тому постанова не відповідає вимогам ст. 283 КУпАП щодо змісту постанови у справі про адміністративне правопорушення.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на доводи апеляційної скарги щодо недоведеності факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом за обставинами, зазначеними у протоколі.
З дослідженого апеляційним судом відеозапису вбачається, що він здійснений на невідомий пристрій, який не фіксував дату та час відеозйомки. На початку відеозапису працівник поліції самостійно повідомляє дату та місце здійснення зйомки. При цьому відеозапис триває менше однієї хвилини.
На вказаному відеозаписі не зафіксовано рух транспортного засобу, момент його зупинки, факт перебування ОСОБА_1 за кермом під час руху або інші обставини, які б безпосередньо підтверджували факт керування ним транспортним засобом саме за обставинами, викладеними у протоколі про адміністративне правопорушення.
Факт керування транспортним засобом на відеозаписі фактично випливає лише зі слів самого ОСОБА_1 . Разом з тим такі пояснення, за відсутності інших належних та допустимих доказів, не можуть бути покладені в основу висновку про доведеність обов`язкової ознаки складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме факту керування транспортним засобом.
Апеляційний суд також враховує, що на відеозаписі ОСОБА_1 повідомляє , що не приймав лікарські препарати або наркотичні засоби. Працівник поліції, у свою чергу, зазначає про наявність у ОСОБА_1 блідого обличчя, млявої мови, зіниць очей, які не реагують на світло.
Водночас із дослідженого відеозапису вбачається, що працівник поліції, перелічуючи відповідні ознаки, не акцентує увагу ОСОБА_1 на тому, що у нього виявлені саме ознаки наркотичного сп`яніння та що у зв`язку з цим він зобов`язаний пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку.
На підставі зазначених ознак працівник поліції фактично висуває вимогу пройти огляд, однак формулює її як пропозицію пройти «мед. огляд», без належної конкретизації, що йдеться саме про огляд на стан наркотичного сп`яніння у медичному закладі, без чіткого роз`яснення правових наслідків відмови від такого огляду та без належного роз`яснення, що відмова від проходження огляду за таких умов утворює порушення вимог п. 2.5 ПДР України.
На думку апеляційного суду, такий формальний підхід працівника поліції створив для ОСОБА_1 невизначеність у розумінні необхідності проходження саме огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку та в розумінні того, що відмова від проходження такого огляду може бути розцінена як порушення п. 2.5 ПДР України.
Крім того, з досліджених матеріалів справи не вбачається, що працівником поліції було належним чином забезпечено процедуру огляду ОСОБА_1 на стан сп`яніння відповідно до вимог ст. 266 КУпАП. Матеріали справи не містять достатніх даних про те, що ОСОБА_1 було чітко та однозначно запропоновано пройти огляд саме на стан наркотичного сп`яніння у закладі охорони здоров`я, що йому були роз`яснені порядок такого огляду та наслідки відмови, а також що працівник поліції вжив необхідних дій для забезпечення проведення такого огляду у встановленому законом порядку.
За таких обставин фіксація лише короткого фрагмента спілкування, без встановлення факту керування транспортним засобом, без належної фіксації дати та часу відеозйомки, без належного роз`яснення суті огляду та правових наслідків відмови від нього, не може бути достатньою підставою для висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Апеляційний суд зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення сам по собі не має наперед встановленої сили та підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами. У цій справі протокол не підтверджений іншими належними і допустимими доказами в частині обов`язкових ознак складу правопорушення, зокрема факту керування транспортним засобом та належної відмови від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку.
Згідно з частиною другою статті 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.
Відповідно до статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Європейський суд із прав людини поширює стандарти та процедурні гарантії, встановлені Конвенцією про захист прав та основоположних свобод людини для кримінальних проваджень, на провадження у справах про адміністративні правопорушення, якщо такі провадження за своєю суттю та характером стягнення мають кримінально-правовий характер.
За сукупністю наведених обставин апеляційний суд доходить висновку, що висновки суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджуються належними, допустимими і достатніми доказами.
Отже, подана апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова судді Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 11 березня 2025 року — скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Керуючись ст. ст. 247, 294 КУпАП, суддя апеляційного суду, -
ПОСТАНОВИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову судді Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 11 березня 2025 року, у справі про адміністративне правопорушення передбачене за ч.1 ст.130 КУпАП, щодо  ОСОБА_1 , скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя