ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/15750/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Власова Ю. Л. (головуючого), Булгакової І. В., Малашенкової Т. М.

за участю секретаря судового засідання Бутенка А. О., 
представників учасників справи:
позивача - Сібілєв М.А.,
відповідача - Підлипенський Д.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"

на рішення від 17 лютого 2026 року, додаткове рішення від 09 березня 2026 року Господарського суду міста Києва (суддя Демидов В.О.),
постанову від 29 квітня 2026 року та додаткову постанову від 27 травня 2026 року Північного апеляційного господарського суду (колегія суддів: Горбасенко П.В., Сковородіна О.М., Колесник Р.М.)

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Газойлтехнопайп"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"
про стягнення заборгованості та скасування оперативно-господарської санкції.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Газойлтехнопайп" (далі - ТОВ "Газойлтехнопайп") звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" (далі - Оператор ГТС) про скасування оперативно-господарських санкцій у загальному розмірі 917 980,47 грн за несвоєчасне виконання робіт за договором № 4600006874 від 12 грудня 2022 року (далі - Договір), стягнення з відповідача вказаних грошових коштів, а також пені у розмірі 16 799,04 грн, інфляційних нарахувань у розмірі 184 817,96 грн та 3% річних у розмірі 53 751,85 грн.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані протиправним застосуванням відповідачем до позивача оперативно-господарських санкцій щодо утримання грошових коштів у розмірі 917 980,47 грн, що призвело до неповного виконання відповідачем зобов`язань з оплати виконаних робіт за Договором.

2. Стислий виклад фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій

2.1. 12 грудня 2022 року між Операторм ГТС як замовником та ТОВ "Газойлтехнопайп" як підрядником укладено Договір, за умовами якого підрядник за завданням замовника зобов`язується надати послуги з ремонту і технічного обслуговування техніки (ремонт вузлів одоризації газу ГРС Кременчуцького ЛВУМГ та Миколаївського ЛВУМГ), а замовник - прийняти і оплатити такі роботи; склад, обсяги, вартість робіт та строки визначені технічними, якісними та кількісними характеристиками (додаток № 1), договірною ціною (додаток № 2) та графіком виконання робіт (додаток № 3).

2.2. Відповідно до пунктів 4.1, 4.3 Договору підрядник зобов`язується виконати роботи протягом 365 календарних днів з дати укладення Договору з обов`язковим дотриманням погодженого із замовником графіку виконання робіт (додаток № 3). Датою закінчення виконаних підрядником робіт вважається дата їх прийняття замовником в порядку, передбаченому розділом 5 Договору.

2.3. Відповідно до пункту 10.2 Договору у випадку несвоєчасного виконання робіт, передбачених графіком виконання робіт (додаток № 3), до підрядника застосовуються штрафні санкції у вигляді пені у розмірі 0,1 % від вартості робіт, які несвоєчасно виконані, за кожен день прострочення виконання робіт, а при порушенні строку виконання робіт більше ніж на 30 календарних днів підрядник додатково сплачує замовнику штраф у розмірі 7 % від вартості несвоєчасно виконаних робіт.

2.4. Згідно з пунктом 10.12.1 замовник має право отримати суму нарахованих штрафних санкцій та збитків, заподіяних невиконанням та / або неналежним виконанням договору підрядником, з сум, які підлягають виплаті підряднику.

2.5. У додатку № 3 до Договору сторони погодили графік виконання робіт, яким визначили граничний термін виконання робіт з дати підписання Договору, (кількість календарних днів): розробка, подання на експертизи та отримання результатів експертиз робочої документації - 150 днів; виготовлення АКОГ, будівельно-монтажні роботи - 300 днів; пусконалагоджувальні роботи - 365 днів.

2.6. 04 грудня 2023 року відповідач звернувся до позивача з письмовою вимогою про сплату 452 136,04 грн штрафу та 329 413,40 грн пені за несвоєчасно виконані роботи згідно з актами приймання виконаних будівельних робіт від 30 листопада 2023 року, у зв`язку із незадоволенням якої до позивача було застосовано оперативно-господарську санкцію № ТОВВИХ-23-17881 від 11 грудня 2023 року шляхом утримання коштів у розмірі 781 549,44 грн.

2.7. 21 грудня 2023 року відповідач звернувся до позивача з письмовою вимогою про сплату 32 955,81 грн штрафу та 30 131,02 грн пені за несвоєчасно виконані роботи згідно з актами приймання виконаних будівельних робіт від 13 грудня 2023 року, у зв`язку із незадоволенням якої до позивача застосовано оперативно-господарську санкцію № ТОВВИХ-23-18817 від 27 грудня 2023 року шляхом утримання коштів у розмірі 63 086,83 грн.

2.8. 27 грудня 2023 року відповідач звернувся до позивача з письмовою вимогою про сплату 34 680,11 грн штрафу та 35 670,97 грн пені за несвоєчасно виконані роботи згідно з актами приймання виконаних будівельних робіт від 21 грудня 2023 року, у зв`язку із незадоволенням якої до позивача було застосовано оперативно-господарську санкцію № ТОВВИХ-24-180 від 04 січня 2024 року шляхом утримання коштів у розмірі 70 351,08 грн.

2.9. 04 січня 2024 року відповідач звернувся до позивача з письмовою вимогою про сплату 2 993,12 грн пені за несвоєчасно виконані роботи згідно з актами приймання виконаних будівельних робіт від 28 грудня 2023 року, у зв`язку із незадоволенням якої до позивача було застосовано оперативно-господарську санкцію № ТОВВИХ-24-685 від 15 січня 2024 року шляхом утримання коштів у розмірі 2 993,12 грн.

3. Короткий зміст судових рішень

3.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 17 лютого 2026 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29 квітня 2026 року, позов задоволено частково, скасовано оперативно-господарські санкції №ТОВВИХ-23-17881 від 11 грудня 2023 року, №ТОВВИХ-23-18817 від 27 грудня 2023 року, №ТОВВИХ-24-180 від 04 січня 2024 року у загальному розмірі 914 987,35 грн, стягнуто з відповідача на користь позивача кошти в розмірі 914 987, 35 грн, пеню у розмірі 16 744,27 грн, інфляційні втрати у розмірі 184 228,54 грн, 3 % річних у розмірі 53 582,82 грн; в іншій частині позову відмовлено.

3.2. Суди попередніх інстанцій виходили з того, що:

- відповідальність підрядника за умовами пункту 10.2 Договору у вигляді штрафних санкцій (пені, штрафу) настає у разі прострочення виконання позивачем підрядних робіт (передбачених графіком виконання робіт) у цілому, а не за прострочення виконання окремих етапів робіт у межах основного зобов`язання. Тому прострочення позивача за Договором починається з 13 грудня 2023 року. Тому відповідач безпідставно застосував до позивача оперативно-господарські санкції № ТОВВИХ-23-17881 від 11 грудня 2023 року, № ТОВВИХ-23-18817 від 27 грудня 2023 року, № ТОВВИХ-24-180 від 04 січня 2024 року у загальному розмірі 914 987,35 грн. Стосовно оперативно-господарської санкції № ТОВВИХ-24-685 від 15 січня 2024 року суди зазначили, що нарахування пені у розмірі 2 993,12 грн є обґрунтованим;

- посилання відповідача на преюдиційність наведених у постанові Північного апеляційного господарського суду від 27 січня 2025 року у справі № 910/6307/24 обставин є необґрунтованими, оскільки стосуються правової оцінки спірних правовідносин (обов`язку підрядника виконати окремі види робіт у відповідний строк, юридичної природи спірного договору тощо);

- позовні вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню у розмірі 53 582,82 грн та 184 228,54 грн відповідно.

3.3. Також додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 09 березня 2026 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29 квітня 2026 року, частково задоволено заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення у справі; стягнуто з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 35 000,00 грн. Суди виходили з того, що саме такий розмір витрат позивача на професійну правову допомогу підлягає відшкодуванню відповідачем, виходячи з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру, беручи до уваги конкретні обставини справи, заперечення відповідача, а також те, що позовні вимоги задоволено частково.

3.4. Додатковою постановою Північного апеляційного господарського суду від 27 травня 2026 року заяву позивача про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 15 000,00 витрат на професійну правничу допомогу.

4. Короткий зміст вимог касаційних скарг відповідача

4.1. Відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційними скаргами, в яких просить скасувати рішення від 17 лютого 2026 року (в частині задоволених позовних вимог) та додаткове рішення від 09 березня 2026 року Господарського суду міста Києва, постанову від 29 квітня 2026 року та додаткову постанову від 27 травня 2026 року Північного апеляційного господарського суду; ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення, судові витрати у зв`язку із розглядом справи покласти на позивача у повному обсязі.

4.2. Скаржник зазначив, що подає касаційні скарги на підставах, передбачених пунктами 1, 3, 4 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

5. Рух справи в суді касаційної інстанції

5.1. Згідно з протоколами автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 травня 2026 року та передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 15 червня 2026 року для розгляду зазначених касаційних скарг визначено колегію суддів у складі: Власов Ю. Л. - головуючий, Булгакова І. В., Малашенкова Т. М.

5.2. Ухвалами від 8 та 17 червня 2026 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційними скаргами Оператора ГТС.

6. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

6.1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

6.2. Нормами частини другої статті 300 ГПК України встановлені межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

7. Доводи касаційних скарг відповідача

7.1. В обґрунтування передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підстави касаційного оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 17 лютого 2026 року, залишеного без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29 квітня 2026 року, Оператор ГТС зазначає, що судами попередніх інстанцій під час вирішення цієї справи були порушені вимоги частин четвертої, восьмої статті 75 ГПК України у зв`язку із неврахуванням висновків Верховного Суду щодо необхідності забезпечення єдності судової практики шляхом врахування преюдиційних обставин справи, навіть у тому випадку, коли суд вважає, що вони встановлені неправильно (постанови Верховного Суду від 26 березня 2019 року у справі №910/13862/15, від 26 листопада 2019 року у справі №922/643/19, від 19 грудня 2019 року у справі №916/1041/17, від 19 грудня 2019 року у справі №520/11429/17, від 06 вересня 2022 року у справі № 640/10625/21, від 26 листопада 2019 року у справі №922/643/19, від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17 тощо).

7.2. Скаржник посилається на те, що Господарським судом міста Києва у рішенні від 26 вересня 2024 року у справі № 910/6307/24 (що набрало законної сили), встановлено, що сторони у Договорі погодили застосування пені і штрафу саме за несвоєчасне виконання будь-яких робіт, які передбачені графіком (додаток № 3) - етапами, а не лише усього Договору в цілому, у зв`язку з чим правомірним є нарахування Оператором ГТС штрафних санкцій за прострочення виконання ТОВ "Газойлтехнопайп" другого та третього етапу робіт. Також судами у справі №910/6307/24 встановлено, що за умовами Договору роботи з виготовлення АКОГ і будівельно-монтажні роботи ТОВ "Газойлтехнопайп" повинно було виконати у строк до 09 жовтня 2023 року включно, а пусконалагоджувальні роботи ТОВ "Газойлтехнопайп" повинно було виконати у строк до 12 грудня 2023 року включно.

7.3. На переконання Оператора ГТС, рішення судів попередніх інстанцій у цій справі № 910/15750/25 фактично ухвалені всупереч встановлених обставин справи та висновків щодо підстав відповідальності ТОВ "Газойлтехнопайп" за Договором, які викладено у судових рішеннях у справі № 910/6307/24, що є порушенням принципу єдності судової практики.

7.4. Також в обґрунтування підстави касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України відповідач зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій:

- частини першої статті 875 ЦК України у зв`язку із неврахуванням висновків Верховного Суду з постанови від 12 вересня 2019 року у справі № 911/2360/18;

- частин другої, третьої статті 6, частини першої статті 628 ЦК України у зв`язку із неврахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07 лютого 2024 року у справі № 910/5436/22 та від 11 січня 2024 року у справі № 916/1247/23 щодо дії принципів свободи та обов`язковості договору, зокрема в частині визначення підстав та розміру відповідальності порушника господарського договору.

7.5. В обґрунтування передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України підстави касаційного оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 17 лютого 2026 року, залишеного без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29 квітня 2026 року, Оператор ГТС зазначає, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано в оскаржуваних рішеннях частину другу статті 625 ЦК України щодо необхідності застосування договірного розміру процентів річних до відносин, які виникли на підставі договору; при цьому висновок Верховного Суду щодо застосування вказаної норми права у подібних правовідносинах відсутній.

7.6. В обґрунтування передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підстави касаційного оскарження додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 09 березня 2026 року, залишеного без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29 квітня 2026 року, Оператор ГТС зазначає, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано:

- статті 126, 129 ГПК України у зв`язку із неврахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 24 січня 2019 року у справі № 910/15944/17, від 19 лютого 2019 року у справі №917/1071/18, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 тощо - щодо необхідності врахування критерію «реальності» судових витрат сторони при їх розподілі за результатами розгляду справи;

- частину восьму статті 129, частину першу статті 221 ГПК України у зв`язку із неврахуванням висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 07 лютого 2024 року в справі №910/216/23, від 23 квітня 2025 року у справі № 542/937/23, від 09 квітня 2025 року у справі №756/11137/21, від 27 січня 2022 року у справі № 921/221/21 тощо - щодо необхідності розрізнення наслідків своєчасного неподання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів на підтвердження їх розміру.

7.7. Відповідач вважає, що суди першої та апеляційної інстанції не врахували неподання позивачем до закінчення судових дебатів заяви про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, помилково сприйнявши попередній розрахунок судових витрат як відповідну заяву, а також недотримання позивачем порядку подання доказів фактичного понесення судових витрат, не дослідили та не надали оцінку умовам договору про надання правничої допомоги позивачеві, внаслідок чого ухвалили протиправне додаткове рішення.

7.8. В обґрунтування передбаченої пунктами 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України підстави касаційного оскарження додаткової постанови Північного апеляційного господарського суду від 27 травня 2026 року, Оператор ГТС зазначає, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано:

- положення абзацу 2, 3 частини восьмої статті 129, частини першої статті 221 ГПК України внаслідок неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 25 вересня 2024 року у справі № 910/1007/22, від 26 листопада 2024 року у справі № 916/2168/22, від 12 грудня 2024 року у справі № 911/826/23, від 28 січня 2025 року у справі № 910/5810/24, у зв`язку із чим не досліджено питання про дотримання позивачем порядку подання заяви про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу та доказів на підтвердження відповідних вимог;

- пункт 1 частини другої статті 126, абзац 1 частини восьмої статті 129 ГПК України щодо обов`язку суду встановити дійсність витрат на правничу допомогу внаслідок неврахування висновків з постанов Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20, від 02 вересня 2025 року у справі №910/9950/24 тощо (оскільки матеріали справи не містять платіжних документів або інших доказів виникнення у позивача обов`язку зі сплати отриманих послуг);

- частину третю статті 126 ГПК України, без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 21 серпня 2019 року у справі №922/2821/18, від 10 грудня 2019 року у справі №902/844/18, від 15 червня 2022 року у справі №910/18646/19, від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18 та багатьох інших, оскільки не взято до уваги відсутності у справі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги;

- пункти 1, 2 частини другої статті 126, абзац 1 частини восьмої статті 129 ГПК України внаслідок неврахування висновків Верховного Суду з постанови від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, оскільки не досліджено умови договору про надання правової допомоги і додаткової угоди до нього та не з`ясовано питання про момент настання у позивача обов`язку з оплати отриманих послуг за вказаним договором, тобто не досліджено питання реальності витрат на професійну правничу допомогу та їх пов`язаність із цією справою.

7.9. Відповідач зауважує, що позивачем до закінчення судових дебатів не подано до суду заяву про понесення судових витрат в частині витрат на професійну правничу допомогу у певному розмірі та не подано відповідні докази і не обґрунтовано неможливість їх подання до суду до закінчення судових дебатів; оскільки матеріали справи не містять ані платіжних документів, якими підтверджується факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку із розглядом цієї справи Господарським судом міста Києва, ані копій рахунків, якими б підтверджувався факт виникнення у позивача обов`язку з оплати фактично отриманих послуг, факт понесення позивачем витрат на правничу допомогу не підтверджується належними доказами.

8. Заперечення позивача на касаційні скарги відповідача

8.1. ТОВ "Газойлтехнопайп" у відзиві на касаційні скарги Оператора ГТС зазначає про їх необґрунтованість та просить відмовити у їх задоволенні.

8.2. Також зазначає, що попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції становить 30 000,00 грн.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

9. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

9.1. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

9.2. Процесуальні фільтри доступу до касаційного суду визначені у статті 287 ГПК України. Зокрема, касаційний перегляд рішень суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанов суду апеляційної інстанції є можливим виключно за наявності підстав касаційного оскарження, зазначених у частині другій статті 287 ГПК України, що повністю узгоджується з прецедентною практикою ЄСПЛ, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами господарського судочинства.

9.3. Також Верховний Суд наголошує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, він виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

9.4. Верховний Суд позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

9.5. Крім того, колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на положення частини першої статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", відповідно до якої Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

9.6. Отже, повноваження Верховного Суду з розгляду касаційних скарг мають здійснюватися з метою забезпечення сталої судової практики, а не створення можливості проведення додаткового апеляційного перегляду.

Щодо визначеної пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підстави касаційного оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 17 лютого 2026 року, залишеного без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29 квітня 2026 року

9.7. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

9.8. Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

9.9. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19 зазначила, що для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. Отже, оцінка подібності здійснюється насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

9.10. Зазначаючи про неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень частин четвертої, восьмої статті 75 ГПК України, скаржник зазначає про низку постанов Верховного Суду (від 26 березня 2019 року у справі №910/13862/15, від 26 листопада 2019 року у справі №922/643/19, від 19 грудня 2019 року у справі №916/1041/17, від 19 грудня 2019 року у справі №520/11429/17, від 06 вересня 2022 року у справі № 640/10625/21, від 26 листопада 2019 року у справі №922/643/19, від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17 тощо), в яких міститься загальні висновки Верховного Суду універсального характеру, відповідно до яких преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню під час розгляду інших справ за участю тих самих осіб; преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом; преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно.

9.11. Отже, Оператор ГТС у касаційній скарзі процитував загальні висновки Верховного Суду щодо застосування положень частин четвертої, восьмої статті 75 ГПК України, не зазначивши, чому він вважає, що вказані сталі правові висновки у наведених ним постановах суду касаційної інстанції є такими, що зроблені у подібних правовідносинах, і при цьому, застосування статті 75 ГПК України у них є інакшим, ніж у цій справі №910/15750/25.

9.12. Виходячи з цього, колегія суддів Верховного Суду перевірила відповідність висновків судів попередніх інстанцій щодо застосування статті 75 ГПК України у цій справі сталим правовим висновкам Верховного Суду, викладеним, у тому числі, у наведених скаржником постановах суду касаційної інстанції, та не встановила порушень процесуальних правил застосування преюдиції.

9.13. Зокрема, у справах №910/6307/24 та 910/15750/25 суди встановили зміст умов Договору, склад та вартість робіт, етапи робіт, погоджені та фактично виконані позивачем строки виконання кожного із трьох етапів робіт, оплату цих робіт відповідачем. Вказані обставини є тотожними у цих двох справах.

9.14. Виходячи із встановлених обставин, суди першої та апеляційної інстанцій у справах №910/6307/24 та 910/15750/25 зробили правові висновки стосовно можливості / неможливості застосування до підрядника за Договором штрафних санкцій за порушення строків виконання кожного етапу робіт окремо. Такі правові висновки не можуть розглядатися як преюдиційні обставини справи. Крім того, під час формування таких правових висновків суди мають враховувати висновки Верховного Суду зроблені у подібних правовідносинах.

9.15. При цьому у цій справі №910/15750/25, формуючи правові висновки про неможливість нарахування підряднику штрафних санкцій за прострочення виконання кожного окремого етапу робіт за Договором, який є за своєю правовою природою договором підряду, суди попередніх інстанцій враховували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 23 липня 2019 року у справі №911/2309/18, від 31 травня 2022 року у справі №910/4235/20, від 01 червня 2021 року у справі № 910/12876/19, від 03 вересня 2025 року у справі №910/11943/24. Водночас відповідачем у касаційній скарзі не аргументовано, що застосування висновків Верховного Суду із указаних постанов здійснено судами попередніх інстанцій у цій справі неправильно, або що існує протилежна практика Верховного Суду у подібних правовідносинах.

9.16. Також відповідач зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій частини першої статті 875 ЦК України, частин другої, третьої статті 6, частини першої статті 628 ЦК України, без урахування висновків Верховного Суду з постанов від 12 вересня 2019 року у справі №911/2360/18, від 07 лютого 2024 року у справі № 910/5436/22 та від 11 січня 2024 року у справі №916/1247/23, при цьому взагалі не зазначає, які висновки Верховного Суду із указаних постанов не враховані судами у цій справі.

9.17. З огляду на це колегія суддів Верховного Суду зазначає про відсутність у касаційній скарзі належного обґрунтування щодо неврахування висновків з постанов Верховного Суду у справах №911/2360/18, 910/5436/22, 916/1247/23, які б давали правові підстави для здійснення їх аналізу під час касаційного перегляду цієї справи.

9.18. Поряд із цим колегія суддів зауважує, що у постанові від 03 вересня 2025 року у справі №910/11943/24 (на яку посилались суди попередніх інстанцій у цій справі) Верховний Суд, аналізуючи укладений Оператором ГТС договір підряду, умови якого є аналогічними умовам Договору, стосовно якого виник спір у цій справі, зазначив що "відповідальність підрядника за умовами пункту 10.2 договору у виді штрафних санкцій (пені, штрафу) настає у разі прострочення виконання позивачем підрядних робіт (передбачених графіком виконання робіт) у цілому, а не за прострочення у виконанні окремих етапів робіт у межах основного зобов'язання"; "при цьому колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що договором чітко передбачено право відповідача нараховувати пеню за несвоєчасне виконання окремих етапів робіт, передбачених графіком, адже такої умови пункт 10.2 договору не містить".

9.19. Наведений правовий висновок Верховного Суду також підтверджується тим, що графік виконання робіт (додаток № 3 до Договору) не містить окремої вартості кожного з трьох видів робіт, зазначених у ньому, як бази для нарахування штрафних санкцій (пені та штрафу) за їх несвоєчасне виконання. Вартість робіт за Договором визначена у пункті 3.1 Договору, в якому відсутній поділ робіт на етапи.

9.20. Виходячи з наведеного, колегія суддів Верховного Суду виснує, що визначена скаржником підстава касаційного оскарження за пунктом 1 абзацу 1 частини другої статті 287 ГПК України не отримала свого підтвердження.

Щодо підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України

9.21. Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

9.22. Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

9.23. Посилаючись на вказану підставу, відповідач зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 625 ЦК України у контексті необхідності застосування договірного розміру процентів річних до відносин, які виникли на підставі договору.

9.24. Зокрема, відповідач веде мову про те, що у пункті 10.1 Договору сторони домовились, що на суму боргу за порушення строку здійснення платежів нараховується 0,01 % річних від простроченої суми, а не 3 % річних, як про це вказано у позовній заяві та у частині другій статті 625 ЦК України.

9.25. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

9.26. Доводи відповідача про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування вказаної норми права у наведеному аспекті є помилковими.

9.27. Зокрема, Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що у частині другій статті 625 ЦК України законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, але не інший спосіб їх обчислення (наприклад, постанова Верховного Суду від 05 червня 2020 року у справі №922/3578/18).

9.28. З огляду на це, якщо Договором встановлено, що за порушення відповідачем як замовником строку здійснення платежів нараховується 0,01 % річних від простроченої суми, а не 3 % річних, то суди попередніх інстанцій мали застосувати відповідну умову Договору.

9.29. Отже, застосовуючи для обрахунку річних розмір процентів відповідно до частини другої статті 625 ЦК України (3%) суди зазначили, що стягненню з відповідача підлягають річні у розмірі 53 582,82 грн.

53 582,82 грн / 3% * 0,01% = 178,61 грн.

Таким чином, у разі обрахунку річних відповідно до умов Договору (0,01%) стягненню з відповідача підлягають річні у розмірі 178,61 грн.

Стосовно визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України підстав касаційного оскарження додаткового рішення Господарського Суду міста Києва від 09 березня 2026 року, залишеного без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29 квітня 2026 року, та додаткової постанови Північного апеляційного господарського суду від 27 травня 2026 року

9.30. В обґрунтування передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підстави касаційного оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 09 березня 2026 року, залишеного без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29 квітня 2026 року, та передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України підстав касаційного оскарження додаткової постанови Північного апеляційного господарського суду від 27 травня 2026 року Оператор ГТС наводить низку постанов Верховного Суду, в яких застосовувалися положення статей 126, 129 ГПК України, при цьому доводи касаційних скарг відповідача в цій частині дублюються та зводяться до необхідності здійснення переоцінки наданих позивачем доказів на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанцій.

9.31. Так, наприклад, у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі 910/216/23 (на яку посилається скаржник) узагальнено висновки суду касаційної інстанції щодо правил відшкодування судових витрат. Зокрема, зазначено наступне.

Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Згідно із частинами першою, другою статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

За загальним правилом питання, як розподілити між сторонами судові витрати, суд вирішує під час ухвалення рішення суду і зазначає про це в резолютивній частині (пункт 5 частини першої статті 237, пункт 2 частини п`ятої статті 238 ГПК України), а в суді апеляційної інстанції в резолютивній частині постанови (підпункти б) та в) пункту 4 частини першої статті 282 ГПК України).

Водночас частиною першою статті 221 ГПК України передбачено якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Така норма кореспондується з частиною восьмою статті 129 ГПК України, якою визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Верховний Суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасного подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, зробив такі висновки щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах:

- кожна судова інстанція має вирішувати питання про розподіл судових витрат, тому згідно з положеннями статті 124 ГПК України особа має подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду тієї інстанції, де такі витрати були понесені. За вказаних обставин вирішення питання стосовно витрат, які відповідач поніс у суді апеляційної інстанції, має вирішуватися з урахуванням положень частини другої статті 124 ГПК України, а саме того, чи подавала особа відповідний розрахунок до цього суду (пункт 5.5 постанови колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 червня 2022 року у справі № 908/574/20);

- право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, виходячи з положень статей 124, 129 ГПК України, кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (пункт 1.20 постанови палати для розгляду справ щодо захисту прав інтелектуальної власності, а також пов`язаних з антимонопольним та конкурентним законодавством Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 липня 2021 року у справі 910/16803/19);

- процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також, що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів (пункт 3.6 постанови колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 січня 2022 року у справі № 921/221/21 та пункт 20 постанови від 31 травня 2022 року у справі №917/304/21);

- заяву щодо вирішення питання про стягнення витрат необхідно залишити без розгляду, якщо докази були надані поза межами строку, без клопотання про поновлення цього строку та обґрунтування поважності причин його пропуску (пункти 57 - 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц);

- потрібно розрізняти наслідки своєчасного неподання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів у підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи. Неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів у підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду (постанови колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №908/574/20, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №911/2130/21).

9.32. У постанові Верховного Суду від 20 липня 2021 року у справі №922/2604/20, на яку посилається скаржник, зазначено, що одним із принципів господарського судочинства, який передбачено положеннями статті 129 ГПК України, є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Виходячи із системного аналізу положень частини восьмої статті 129, частини третьої статті 126 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів, які подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Також, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

9.33. У додатковому рішенні від 09 березня 2026 року у цій справі Господарський суд міста Києва встановив, що позивач при зверненні до суду подав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат та повідомив, що має намір подати докази на підтвердження розміру судових витрат відповідно до частини восьмої статті 129 ГПК до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду; представник позивача подав заяву про ухвалення додаткового рішення в межах строків для звернення з останньою; твердження відповідача про те, що позивачем до закінчення судових дебатів не подано до суду заяву про понесення судових витрат в частині витрат на професійну правничу допомогу у певному розмірі та не подано відповідні докази і не обґрунтовано неможливість їх подання до суду до закінчення судових дебатів, як це вимагається процесуальним законом, не знайшло свого підтвердження.

На підтвердження витрат у сумі 50 000,00 грн представник позивача надав копії наступних документів: Договір про надання правової допомоги №17.10-1 від 17 жовтня 2023 року, Додаткова угода №01/12-1 від 01 грудня 2025 року до Договору №17.10-1 про надання правової допомоги, акт приймання - передачі №17/02 від 17 лютого 2026 року до Додаткової угоди №01/12-1 до Договору №17.10-1 про надання правової допомоги. Також в матеріалах справи міститься ордер та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Проаналізувавши зазначені докази, а також заперечення відповідача, враховуючи критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру, взявши до уваги обставини справи та часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 35 000,00 грн.

9.34. У додатковій постанові від 27 травня 2026 року Північний апеляційний господарський суд встановив, що позивач у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, становить 30 000,00 грн; інші докази, зокрема Акт приймання-передачі, має намір подати до суду до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду; позивач подав заяву про ухвалення додаткового рішення в межах строків для звернення з нею до суду; твердження відповідача про втрачене право для ухвалення додаткового рішення та необхідність залишення без розгляду зазначеної заяви не знайшли свого підтвердження.

У передбачений приписами частини восьмої статті 129 ГПК України строк, на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 30 000,00 грн, із відповідно поданою заявою позивачем надано копію акта приймання-передачі № 30/04 до Договору № 17.10-1 про надання правової допомоги, підписаного 30 квітня 2026 року, тоді як Договір № 17.10-1 про надання правової допомоги та Додаткова угода № 01/12-1 до нього надані позивачем разом із заявою про ухвалення додаткового рішення від 23 лютого 2026 року. Також в матеріалах апеляційного провадження наявні ордери на надання правничої допомоги адвокатами щодо представництва інтересів позивача, зокрема, у Північному апеляційному господарському суді, та їх свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Апеляційний господарський суд, дослідивши подані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат на правову допомогу, погодився з доводами відповідача про те, що заявлений розмір витрат є завищеним та неспівмірним зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами, часом витраченим на виконання таких робіт, оскільки правова позиція позивача вже була сформована до апеляційного розгляду цієї справи. Враховуючи принципи доведеності та розумності судових витрат, складність справи та обсяг виконаних робіт, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви позивача про ухвалення додаткового рішення та наявність підстав для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу адвоката позивача у суді апеляційної інстанції у загальному розмірі 15 000,00 грн.

9.35. Отже, зі змісту оскаржуваних судових рішень (додаткового рішення Господарського Суду міста Києва від 09 березня 2026 року, залишеного без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29 квітня 2026 року, та додаткової постанови Північного апеляційного господарського суду від 27 травня 2026 року) вбачається, що судами попередніх інстанцій надано оцінку доводам скаржника, подібним до тих, що містяться у його касаційних скаргах. При цьому, аргументи скаржника є, фактично, суб`єктивною оцінкою відповідача та зводяться до необхідності переоцінки наявних у справі доказів.

9.36. Водночас, з огляду на імперативні приписи статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходив суд апеляційної інстанції при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання апеляційним судом норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (пункт 240 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі №925/698/16).

9.37. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою суду, що вирішує питання про розподіл судових витрат. Якщо оцінка доказів зроблена судом першої та/або апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів, що випливає з меж розгляду справи судом касаційної інстанції, що закріплені в частині другій статті 300 ГПК України (пункт 42 постанови Верховного Суду від 12 вересня 2023 року у справі № 925/1073/22).

9.38. Виходячи з наданих процесуальним законом повноважень судам першої та апеляційної інстанцій щодо оцінки доказів на власний розсуд, суди дійшли мотивованих висновків щодо розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню відповідачем; при цьому висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду щодо застосування положень статей 126, 129 ГПК України, зробленим у постановах, на які посилається відповідач у касаційних скаргах.

9.39. Тому визначені відповідачем підстави для задоволення касаційних скарг на додаткове рішення Господарського Суду міста Києва від 09 березня 2026 року, залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29 квітня 2026 року, та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 27 травня 2026 року відсутні.

9.40. Разом з тим, колегія суддів Верховного Суду зауважує, що оскільки судом касаційної інстанції було змінено загальний розмір задоволених позовних вимог (пункт 9.29 цієї постанови), присуджені судами попередніх інстанцій до стягнення з відповідача витрати позивача на професійну правничу допомогу будуть зменшені у пропорційному відношенні.

10. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

10.1. Згідно із частиною першою статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

10.2. Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 311 ГПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

10.3. Враховуючи доводи касаційних скарг, межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи відповідача стосовно неправильного розрахунку судами попередніх інстанцій розміру річних, присуджених до стягнення з нього, є обґрунтованими; інші викладені у касаційних скаргах доводи не отримали свого підтвердження під час касаційного провадження, у зв`язку із чим підстави для зміни / скасування судових рішень попередніх інстанцій в інших частинах відсутні.

11. Судові витрати

11.1. Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги відповідача на рішення Господарського суду міста Києва від 17 лютого 2026 року, залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29 квітня 2026 року, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені витрати на сплату судового збору за подання касаційної скарги у відповідній частині.

11.2. Також, керуючись частиною чотирнадцятою статті 129 ГПК України, Верховний Суд змінює розподіл судових витрат, понесених сторонами у судах попередніх інстанцій, виходячи з наступних міркувань.

Розмір задоволених позовних вимог майнового характеру (присуджених до стягнення з відповідача на користь позивача) зменшився на 53 404,21 грн, що складає 5% заявлених позовних вимог майнового характеру.

53 404,21*1,5%*0,8 = 640,85 грн (на таку суму підлягає зменшенню присуджені до стягнення з відповідача на користь позивача витрати щодо сплати судового збору в суді першої інстанції).

640,85 *150% = 961,28 грн (така сума судового збору підлягає відшкодуванню позивачем відповідачу за подачу останнім апеляційної скарги).

35 000*5% = 1750 грн (на таку суму підлягають зменшенню витрати позивача на професійну правничу допомогу, присуджені до стягнення з відповідача судом першої інстанції).

15 000*5% = 750 грн (на таку суму підлягають зменшенню витрати позивача на професійну правничу допомогу, присуджені до стягнення з відповідача судом апеляційної інстанції).

Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 309, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17 лютого 2026 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29 квітня 2026 року у справі №910/15750/25 змінити в частині розміру річних та судового збору, належних до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газойлтехнопайп".

Пункт 3 резолютивної частини рішення Господарського суду міста Києва від 17 лютого 2026 року у справі №910/15750/25 в частині стягнення річних та судового збору викласти в такій редакції: "…, 0,01% річних у розмірі 178 (сто сімдесят вісім) грн 61 коп. та судовий збір у розмірі 10 339 (десять тисяч триста тридцять дев`ять) грн 18 коп."

3. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09 березня 2026 року, залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29 квітня 2026 року у справі №910/15750/25 змінити в частині розміру витрат на професійну правничу допомогу, належних до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газойлтехнопайп".

Пункт 2 резолютивної частини додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 09 березня 2026 року у справі №910/15750/25 в частині розміру витрат на професійну правничу допомогу викласти в такій редакції: "…витрати на правову допомогу у розмірі 33 250 (тридцять три тисячі двісті п`ятдесят) грн 00 коп."

4. Додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 27 травня 2026 року у справі №910/15750/25 змінити в частині розміру витрат на професійну правничу допомогу, належних до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газойлтехнопайп".

Пункт 2 резолютивної частини додаткової постанови Північного апеляційного господарського суду від 27 травня 2026 року у справі №910/15750/25 в частині розміру витрат на професійну правничу допомогу викласти в такій редакції: "…14 250 (чотирнадцять тисяч двісті п`ятдесят) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу."

5. В іншій частині рішення від 17 лютого 2026 року та додаткове рішення від 09 березня 2026 року Господарського суду міста Києва, постанову від 29 квітня 2026 року та додаткову постанову від 27 травня 2026 року Північного апеляційного господарського суду у справі №910/15750/25 залишити без змін.

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Газойлтехнопайп" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 961,28 грн та касаційної скарги у розмірі 1281,70 грн.

7. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Ю. Л. Власов

Суддя І. В. Булгакова

Суддя Т. М. Малашенкова