Справа № 139/337/26 
Провадження № 2/139/255/26

РІШЕННЯ
іменем України

22 червня 2026 року Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області в складі: головуючої - судді Тучинської Н.В., 
з участю секретаря судових засідань Хонькович Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Коллект центр"  до ОСОБА_1 за кредитним договором,
у с т а н о в и в:
19 березня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ДЖОБЕР" та ОСОБА_1 було укладено дистанційно, у письмовій формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи Кредитодавця Договір № 641062, відповідно до умов якого загальний розмір наданого кредиту - 4000 гривень. Позикодавець належним чином виконав свої зобов`язання за Договором. Відповідач не виконує свої зобов`язання, грошові кошти не повертає, проценти за користування коштами не сплачує.
03 грудня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ДЖОБЕР" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" було укладено Договір факторингу № 03/12/2021-1, у відповідності до умов якого ТОВ "ФК "ДЖОБЕР" відступило на користь ТОВ " ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 641062.
10 січня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ " та Товариством з обмеженою відповідальністю "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" було укладено Договір відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023, у відповідності до умов якого ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ " відступило на користь ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 641062.
Від директора ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" Ткаченко М.М. 21 травня 2026 року через підсистему "Електронний суд" до суду надійшов цей позов про стягнення заборгованості за кредитним договором № 641062 від 19 березня 2021 року, укладеного між ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ДЖОБЕР" та ОСОБА_1 , в сумі 14092 гривні 81 копійка.
22 травня 2026 року на підставі ч. 6 ст. 187 ЦПК України отримано інформацію про зареєстроване місце проживання відповідача за адресою: Вінницька область, Могилів-Подільський район, с. Галайківці.
Ухвалою суду від 22 травня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду Мурованокуриловецьким районним судом та відкрито провадження у справі (а.с. 13). Цією ж ухвалою прийнято рішення про розгляд справи у судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження на 11-ту годину 22 червня 2026 року, а відповідачу встановлено строк в 15 днів з дня вручення ухвали для подання відзиву на позов та заяви із запереченням щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.
В судове засідання сторони не з`явилися. 
Ухвала про відкриття провадження та судова повістка-повідомлення надіслана позивачу в його електронний кабінет 25 травня 2026 року. Позивач у абз. 5 позовних вимог просив розгляд справи проводити за відсутності представника позивача та не заперечував щодо винесення заочного рішення (а.с. 5).
Ухвала про відкриття провадження та судова повістка-повідомлення направлена відповідачу 26 травня 2026 року на зареєстровану адресу місця проживання, однак поштове відправлення не вручено, оскільки адресат відсутня за вказаною адресою (а.с. 16-17). В силу положень ст. 128 ЦПК України відповідач вважається такою, що повідомлена належним чином про час і місце розгляду справи. 
За приписами ч. 1 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими ЦПК України для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 ЦПК України. Тому, з урахуванням положень ст. 128, ч. 3 ст. 211, п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив про розгляд справи без участі сторін.
Розглянувши справу, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з урахуванням такого:
За правилами статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). 
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. 
Судом установлено, що 19 березня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ДЖОБЕР" та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір (оферта) № 641062. Відповідно до умов цього Договору Кредитодавець зобов`язується надати Позичальникові грошові кошти на умовах терміновості, повернення та платності, в національній валюті України - гривні у розмірі та на умовах, встановлених Договором, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити проценти за користування Кредитом (п. 1.1.); загальний розмір наданого кредиту – 4000 гривень (п. 1.2.); строк, на який надається, складає 29 календарних днів з моменту підписання цього Договору та перерахування (видачі) коштів Позичальнику, а саме: з 19.03.2021 до 16.04.2021 д включно (п. 1.3.); проценти за користування кредитом нараховуються на суму Кредиту, тип процентної ставки – фіксована (п. 1.4.), ОРРПС - 693,5 % річних від загального розміру виданого Кредиту (п. 1.5.); загальна вартість Кредиту становить 6204 гривень (п. 1.6.); Кредитодавець надає Позичальнику Кредит у безготівковій формі шляхом перерахування відповідних грошових коштів на рахунок банківської платіжної картки Позичальника протягом 3 (трьох) банківських днів з дати підписання Договору (п. 2.1.); Позичальник зобов`язується повернути суму отриманого Кредиту, сплатити нараховані проценти за користування Кредитом у строки, визначені в Графіку платежів (п. 4.1.); укладанням та підписанням цього Договору своїм електронним підписом одноразовим ідентифікатором у порядку, передбаченому ст.ст. 11, 12 Закону України “Про електронну комерцію” Позичальник підтверджує, що перед укладенням цього Договору Позичальник отримала від Кредитодавця інформацію в електронній формі, у тому числі шляхом надання доступу на веб-сайті Товариства, що визначена в частині першій та другій статті 12 Закону України “Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг” та в статті 11 Закону України “Про захист прав споживачів” (п. 10.6.).
Так, Акцепт (заява про прийняття пропозиції укласти кредитний договір (оферту) № 641062 від 19.03.2021 містить, в тому числі, прізвище, ім`я та по батькові Позичальника, її РНОКПП, адресу місця реєстрації та проживання, реквізити паспорта, номери телефону, електронну адресу, електронний підпис.
Частиною першою ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Загальні правила щодо форми договору визначені ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.
У п.п. 5, 6 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту. Якщо покупець (споживач, замовник) укладає електронний договір шляхом розміщення замовлення за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, продавець (виконавець, постачальник) зобов`язаний оперативно підтвердити отримання такого замовлення. Замовлення або підтвердження розміщення замовлення вважається отриманим у момент, коли сторона електронного договору отримала доступ до нього.
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання зокрема електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Частиною 1 ст. 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки.
Частина 2 ст. 1056-1 ЦК України визначає, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Статтями 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, в установлений строк і відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
За змістом ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. 
Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Щодо виконання ОСОБА_1 зобов`язання за Договором № 641062 від 19 березня 2021 року:
Предметом договору є кредит в розмірі 4000 гривень, кредит надається строком на 29 днів по 16 квітня 2021 року, процентна ставка 1,9% - (фіксована), ОСОБА_1 16 квітня 2021 року мала повернути 6204 гривні, з яких 4000 гривень – сума кредиту, а 2204 гривень – проценти за користування кредитом.
Із розрахунку ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" (кредитора наступного після первісного кредитора) слідує, що ОСОБА_1 не виконала свого зобов`язання з повернення кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, а сума заборгованості за Договором № 641062 від 19.03.2021 станом на 10.01.2023 року становила 14092 гривні 81 копійка, з яких 4000 гривень – заборгованість по основній сумі кредиту, 9924 гривні – сума заборгованості за відсотками, нараховані 3% річних – 27 гривень 28 копійок, інфляційні збитки – 141 гривня 53 копійки. 
Із цього ж розрахунку слідує, що нарахування 3% річних та інфляційних збитків здійснювало ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" з дати отримання прав вимоги за кредитним договором, а саме з 03.12.2021 до 23.02.2022.
Відповідач відзиву на позов чи будь-яких пояснень, доказів на спростування заяви позивача про існування заборгованостей за кредитним договором, який є предметом цього позову, суду не подала.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).
Процесуальні обов`язки відповідача полягають, зокрема, у здійсненні ним активних процесуальних дій, наданні доводів та доказів, що стосуються існування цивільних прав позивача як кредитора у зобов`язанні. Така правова позиція міститься у п. 6.8. постанови ВП ВС від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.
Статтею 516 ЦК України визначено порядок заміни кредитора у зобов`язанні. За змістом цієї норми заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. 
03 грудня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ДЖОБЕР" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" було укладено Договір факторингу № 03/12/2021-1, відповідно до умов якого ТОВ "Фінансова компанія "ДЖОБЕР" відступає Товариству з обмеженою відповідальністю "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" за плату право грошової вимоги, а ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" здійснивши фінансування в порядку передбаченому договором, прийняти право грошової вимоги до Боржників що належить Клієнту і стає Новим Кредитором за Кредитними договорами, укладеними між Клієнтом і Боржниками.
Згідно до п. 6.1.4. право вимоги переходить до Фактора після оплати фінансування з моменту підписання сторонами Акту приймання-передавання Реєстру Боржників в електронному вигляді (Додаток № 2), який є підтвердженням передачі Фактору права грошової вимоги до Боржників, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до Боржників стосовно переданого Права вимоги. 
ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" оплатило портфель згідно Договору факторингу № 03/12/2021-1. Відповідно до Реєстру Боржників до Договору факторингу № 03/12/2021-1 від 03 грудня 2021 року (Витяг з Додатку № 3 до Договору факторингу № 03/12/2021-1 від 03 грудня 2021 року) Товариство з обмеженою відповідальністю "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" набуло права грошової вимоги, в тому числі, і за Договором № 641062 від 19.03.2021,боржником за яким є ОСОБА_1 , в сумі 13924 гривні, з яких: 4000 гривень – сума заборгованості за тілом кредиту, а 2204 гривень – сума заборгованість за відсотками, 7720 гривень – заборгованість за простроченими процентами. 
10 січня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" укладено Договір № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, відповідно до умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ " відступає Товариству з обмеженою відповідальністю "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" шляхом продажу, а Товариство з обмеженою відповідальністю "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" набуває права вимоги до боржників, зазначених у Додатках № 1 та № 3 до цього Договору. У Реєстрі боржників до Договору № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги за номером 78341 зазначена як боржник ОСОБА_1 . Загальна сума заборгованості зазначена 14092 гривні 81 копійка, з яких: 4000 гривень – сума заборгованості за основним зобов`язанням, 9924 гривень – сума заборгованість за відсотками, 168 гривень 81 копійка – сума заборгованості (відповідальність за порушення зобов`язання згідно ст. 625 ЦК України).
Згідно до п. 5.2 Договору № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, права вимоги вважаються відступленими (переданими) Первісним кредитором та набутим (прийнятим) Новим кредитором в день належного підписання Сторонами Акту приймання-передачі Реєстру Боржників в друкованому (підписаному) вигляді (Додаток № 4). ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" та ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" підписали Акт прийому-передачі Реєстру боржників за Договором № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги 10 січня 2023 року.
Позивач заявив вимогу про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за Договором № 641062 від 19.03.2021 в сумі 14092 гривні 81 копійки, з яких: 4000 гривень – сума заборгованості за основним зобов`язанням, 9924 гривні – сума заборгованості за відсотками, 141 гривня 53 копійки – сума заборгованості (інфляційні збитки), 27 гривень 28 копійок – сума заборгованості (нараховані 3% річних). Тобто, будь-яких нарахувань з моменту отримання права вимоги позивач ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" не здійснював, що підтверджується Реєстром боржників та розрахунком заборгованості, вчиненим ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР". 
В той же час, із Реєстру Боржників до Договору факторингу № 03/12/2021-1 від 03 грудня 2021 року (Витяг з Додатку № 3 до договору факторингу № 03/12/2021-1 від 03 грудня 2021 року) вбачається, що первісний кредитор здійснив нарахування процентів поза межами строку, однак позовна заява не містить підстав таких обґрунтувань (не містить інформації про підстави нарахування процентів поза межами строку кредитування, про підстави припинення нарахування процентів за наявності вказівки про прострочення кредиту і т.п.).
Велика Палата Верховного Суду у п. 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 висловила правову позицію, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Поняття «користування кредитом», яким послуговуються скаржники, є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно). Зокрема, суд виснував: «Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України».
Отже, «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу) (п. 81).
У пунктах 84-87 цієї постанови ВП ВС констатовано: зі спливом строку кредитування позичальник не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України (п. 84); очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними (п. 85); невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України (п. 86); надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця (п. 87).
Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України (п. 91 згаданої вищи постанови ВП ВС).
Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 не знайшла підстав для відступу від таких висновків.
Щодо можливості нарахування процентів поза межами стоку кредитування на підставі умов договору, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 у п. 114 зауважила: «сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх». Натомість Велика Палата Верховного Суду вважає, що у цивільних відносинах, які регулює глава 71 ЦК України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин (п. 120).
Оскільки строк кредитування за Договором № 641062 від 19.03.2021 закінчився 16 квітня 2021 року, то доведеним є розмір заборгованості ОСОБА_1 за цим Договором в розмірі 6204 гривні, з яких 4000 гривень – сума заборгованості за тілом кредиту і 2204 гривні – заборгованість за процентами за користування кредитом.
Така позиція суду ґрунтується на висновках ВП ВС, зроблених у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 про те, що якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру (п. 100).
Із розрахунку заборгованості, вчиненої ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ", слідує, що це товариство як попередник права вимоги за Договором позики № 641062 від 19.03.2021 зробило нараховування на підставі ст. 625 ЦК України.
Відповідно до положень цієї норми, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, і в разі прострочення виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Так, за період з 03.12.2021 до 23.02.2022 (або за 83 календарних дні) за невиконання грошового зобов`язання Договором № 641062 від 19.03.2021 ОСОБА_1 нараховано 3% річних в сумі 27 гривень 28 копійок та інфляційні збитки в сумі 141 гривня 53 копійки.
Такий розмір відповідальності відповідає закону, розрахований за вірною формулою та з урахуванням відповідного індексу інфляції. Тому вимога про стягнення із ОСОБА_1 суми 168 гривень 81 копійка на підставі ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання підлягає до задоволення.
Одним із загальних принципів цивільного процесу є змагальність сторін, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За приписами п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, в тому числі, питання як розподілити між сторонами судові витрати.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. 
Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, а п. 3 ч. 2 цієї норми, - що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивач заявив до суду позовну вимогу з ціною позову 14092 гривні 81 копійка. Суд у цьому судовому рішенні прийшов до висновку про задоволення позову в розмірі 6372 гривні 81 копійка (6204 гривні + 168 гривень 81 копійка), що складає 45,22% від заявленої вимоги. 
При зверненні до суду позивачем сплачено 2662 гривні 40 копійок судового збору (а.с. 7). А тому і компенсація судових витрат, зокрема, у вигляді сплаченого при зверненні до суду судового збору підлягає у розмірі 45,22% або 1203 гривні 93 копійки.
Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
У цій справі між ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" та АО "ЛІГАЛ АССІСТАНС" 01 липня 2024 року було укладено Договір № 01-07/2024 про надання правової допомоги. Предметом цього Договору є надання юридичної допомоги в обсязі та на умовах, передбачених Даним Договором (п. 1.1.); вартість послуг узгоджується сторонами у заявці на отримання юридичної допомоги, які є невід?ємними додатками до цього договору (п. 4.1.); Клієнт зобов`язується оплатити надані Адвокатським об`єднанням послуги після надання Адвокатським об`єднанням Клієнту відповідного розрахунку оплати (п. 4.2.). 
Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Так, відповідно прайс-листа АО "ЛІГАЛ АССІСТАНС", Заявки на надання юридичної допомоги № 392 від 01.04.2026 та Витягу з Акту № 21 про надання юридичної допомоги від 30.04.2026 загальна вартість робіт (наданих послуг і виконаних робіт) становить 9000 гривень.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими у статтях 141, 142 ЦПК України.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, оскільки цивільно-процесуальне законодавство встановлює критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
Аналогічні висновки викладені Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Таким чином, під час вирішення питання визначення суми відшкодування витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з фінансового стану обох сторін, поведінкою сторін під час судового процесу тощо.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited» v Ukraine), заява № 19336/04, пункт 268).
У рішенні від 18 лютого 2022 року у справі «Чоліч проти Хорватії» (COLIC v. Croatia), заява № 49083/18, ЄСПЛ зазначив, що згідно з практикою ЄСПЛ скаржник має право на відшкодування витрат у випадку, якщо такі витрати були дійсними, необхідними, а також були розумними у своєму розмірі (пункт 77).
ЄСПЛ наголошує на необхідності об`єднання об`єктивного критерію (дійсність витрат) та суб`єктивного критерію, розподіляючи суб`єктивний критерій на якісні показники (необхідність витрат для цілей конкретної справи) та кількісні (їх розумність).
Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінюючи їх необхідність. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
Під час визначення суми відшкодування суд має керуватись критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21);
- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).
Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у cправі № 910/615/14 (№ 910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у cправі № 910/11903/23, 23 січня 2025 року у справі № 369/849/18.
Отже, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені у ч. 3 ст. 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23).
У додатковій постанові від 20 травня 2026 року у справі № 911/969/24 Велика Палата Верховного Суду зазначила:
«7.11. Аналізуючи зазначені норми у сукупності, Велика Палата Верховного Cуду висновує, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності обґрунтованих заперечень сторони проти розподілу витрат на професійну правничу допомогу адвоката, зокрема через їх неспівмірність відповідно до частин четвертої - шостої статті 126 ГПК України статті, та/або за власним розсудом, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу.
7.12. Зокрема, суд може змінити розмір заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу згідно з приписами частин четвертої - шостої статті 126 ГПК України як шляхом зменшення загальної суми таких витрат, зокрема у разі їх неспівмірності зі складністю справи, ціною позову чи значенням справи для сторони, так і шляхом відмови у відшкодуванні чи зменшення розміру витрат на оплату окремих послуг адвоката, зокрема у разі їх невідповідності критеріям реальності та розумності або через неспівмірність суми оплати із часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) / обсягом наданих адвокатом послуг (коли одна послуга охоплюється і дублюється іншою послугою адвоката, внесеною до розрахунку) тощо.».
Суд при вирішенні питання відшкодування позивачу судових витрат на професійну правничу допомогу керується тим, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, оскільки цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
Отже, суд з власної ініціативи перевіряє, чи є судові витрати, зокрема, неминучими, реальними, розумними, пов`язаними з розглядом справи, фактично понесеними, пропорційними. Надаючи оцінку доводам позивача щодо понесених ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» витрат на послуги адвоката та наданим на їх підтвердження доказам, суд керується таким:
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 вказала, що «при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу».
У цій справі установлено, що сторони погодили надання правових (юридичних) послуг Адвокатським об`єднанням Клієнту по супроводу примусового стягнення заборгованості з ОСОБА_1 . 
Як слідує із Витягу з Акту № 21 про надання юридичної допомоги від 30.04.2026, ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" отримало від Адвокатського об?єднання "ЛІГАЛ АССІСТАНС необхідну правничу допомогу у вигляді:
- надання усної консультації з вивчення документів, на яку витрачено 2 години;
- складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду (витрачено 2 години часу).
Суд вважає, що заявлені до відшкодування витрати в сумі 9 тисяч гривень не повною мірою відповідають критеріям реальності, неминучості, розумності, пропорційності, визначеним положеннями ст. 141 ЦПК України.
Так, ціна позову до ОСОБА_1 становить 14092 гривні 81 копійка. Позивач заявляє, що його витрати на професійну правничу допомогу складають 9000 гривень, що становить майже 64% ціни позову. В той же час, така правнича послуга як надання усної консультації з вивчення документів, на яку адвокатом витрачено 2 години, є складовою послуги зі складання позовної заяви. Та й сама позовна заява, яка роздрукована на 10 сторінках, містить: пів сторінки - назва сторін, сторінка – перелік додатків, понад 5 сторінок – цитування цивільного і цивільного процесуального законодавства. Зокрема, суд враховує, що адвокат не збирав будь-яких доказів, не робив будь-яких розрахунків при підготовці цього позову, не ніс матеріальних витрат з роздрукування доказів, відправки позову поштою.
Суд зазначає, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17).
«До того ж у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, приписами статей 123-130 ГПК України, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час тощо» (п. 7.25. додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2026 року у справі № 911/969/24).
Здійснивши оцінку розміру судових витрат, понесених ТОВ « КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» на правничу допомогу у зв`язку з підготовкою до суду позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, крізь призму вимог, установлених ч. 4 ст. 141 ЦПК України, урахувавши положення наведених вище норм та зазначених фактичних обставин справи, керуючись такими критеріями, як обґрунтованість, пропорційність та розумність розміру витрат, виходячи з конкретних обставин справи, зокрема, обставини, що ця цивільна справа є малозначною, рішення приймається в першому судовому засіданні без участі сторін; позовна вимога підлягає захисту менше ніж на половину; результат вирішення цієї справи ніяким чином не впливає на репутацію сторони; ця справа не викликала публічного інтересу, а також зважаючи на обсяг виконаних робіт, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про відшкодування витрат на правову допомогу підлягає частковому задоволенню.
Оскільки розмір заявлених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу не відповідає критерію розумності їхнього розміру та реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), такі витрати у визначеному заявником обсязі не мають характеру необхідних і не співмірні з виконаною роботою з підготовки позову до суду, отже, наявні підстави для зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 2000 грн, які відповідач має відшкодувати позивачу.
Відповідно до інформації, яка міститься у Повному витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюбу № 00059038137 від 12 червня 2026 року (а.с. 19-20) ОСОБА_1 після припинення шлюбу на підставі рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 06 лютого 2023 року у справі № 139/1/23 носить прізвище на ОСОБА_2 .
Керуючись: ст.ст. 42 і 61 Конституції України, Кредитного договору (оферти) № 641062 від 19 березня 2021 року, ст.ст. 6, 11, 509, 512, 514, 516, 526, 527, 530, 536, 610-612, 626-629, 638, 639, 641, 644, 1054, 1056-1 ЦК України, ст.ст. 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», ст.ст. 7, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 280, 282, 354 ЦПК України, суд 
В И Р І Ш И В:
Позов задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» заборгованість за Кредитним договором (оферти) № 641062 від 19 березня 2021 рокуіз Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ДЖОБЕР" заборгованість у розмірі 6372 гривні 81 копійка, а також судові витрати у вигляді частини сплаченого при зверненні до суду судового збору в розмірі 1203 гривні 93 копійки та витрат на правову допомогу в розмірі 2000 гривень, а всього 9576 (дев`ять тисяч п`ятсот сімдесят шість) гривень 74 копійки.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено сторонами протягом тридцяти днів з моменту проголошення до Вінницького апеляційного суду. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», юридична адреса: 01133, м. Київ, вул. Мечнікова будинок 3, офіс 306, код ЄДРПОУ 44276926.
Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована адреса проживання:  АДРЕСА_1 .

Суддя: _________________