ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 755/3/26 Суддя (судді) суду 1-ї інст.: 
Хромова О.О.

ПОСТАНОВА
Іменем України

23 червня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача Сорочка Є.О.,
суддів Мєзєнцева Є.І., 
Чаку Є.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 02.02.2026 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , третя особа - Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: визнати протиправною та скасувати постанову № Б/1852 від 17.01.2025 про накладення адміністративного стягнення та закрити справу про адміністративне правопорушення за частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 07.01.2026 позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 02.02.2026 позовну заяву повернуто.
Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не усунув вказані в ухвалі недоліки, поважність причин пропуску процесуального строку, встановленого законом, не обґрунтовано.
Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що підстави для повернення позову були відсутні.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.
Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС), частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Частина перша статті 118 КАС визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до частин першої-третьої статті 122 КАС позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно частини другої статті 286 КАС позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Окрім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Як вбачається із позовної заяви, позивач оскаржує постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності, яка ухвалена 02.02.2026. При цьому, до суду позивач звернувся 06.04.2025.
Відповідно до частини першої статті 121 КАС суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій, є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Для цього має бути виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку.
Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.
Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, та/або були пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 14.08.2020 у справі № 536/2248/17, від 06.04.2021 у справі № 823/2363/18.
Так, предметом даного спору є постанова від 17.01.2025, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності. З огляду на приписи частини другої статті 286 КАС кінцевим строком її оскарження є 27.01.2025, однак позовну заяву направлено до суду лише 22.12.2025, тобто із пропуском встановленого строку.
В обґрунтування клопотання про поновлення строку на звернення до суду з адміністративним позовом позивач зазначає, що про існування оскаржуваної постанови дізнався 09.12.2025 після отримання у цифровому застосунку «ДІЯ» сповіщення про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1, за наслідками чого позивач 15.12.2025 ознайомився із спірною постановою відповідача в автоматизованій системі виконавчого провадження (АСВП).
Водночас, залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції, окрім іншого, вказав, що оспорювана постанова направлена ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку, однак жодних відомостей про ненадходження на адресу позивача засобами поштового зв`язку, оспорюваної постанови, до позовної заяви позивачем не долучено, зокрема, але не виключно, інформаційної довідки оператора поштового зв`язку АТ «Укрпошта» про поштові відправлення на ім`я позивача за період після 17.01.2025 із зазначенням інформації про їх статус, в тому числі про причини повернення.
Також суд першої інстанції вказав, що до матеріалів адміністративного позову позивачем не долучено власного військово-облікового документа чи витягу з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів з відсутністю приміток про наявність порушення правил військового обліку військовозобов`язаним, які сформовані до дати звернення до суду із даним адміністративним позовом.
Проте, суд апеляційної інстанції наголошує, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що спірну постанову дійсно направлялося позивачу. У свою чергу наявність або ж відсутність певних відомостей у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів не пов`язане із моментом початку перебігу строку для звернення до суду у даному спорі. При цьому, з огляду на визначений у процесуальному законодавстві обов`язок доказування правомірності своїх рішень, позивач не зобов`язаний доводити відсутність певних обставин (зокрема щодо ненадходження поштової кореспонденції, відсутності певних відміток у військово-обліковому документі про порушення військового обліку, тощо), які покладені в основу його вимог.
Також суд першої інстанції вказав, що будь-яких доказів на підтвердження того, що про існування оскаржуваної постанови у справі про адміністративне правопорушення дізнався 09.12.2025 з матеріалів виконавчого провадження позовної заяви не долучено, зокрема, але не виключно, інформації про виконавче провадження з примусового виконання постанови ІНФОРМАЦІЯ_3 від 17.01.2025 № Б/1852, в тому числі дати його відкриття, заяви про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, ідентифікатору доступу до матеріалів виконавчого провадження в АСВП, надходження сповіщень до мобільних застосунків про відкриття такого виконавчого провадження (у випадку наявності та із зазначенням дати їх надходження), тощо.
Також судом наголошено, що до матеріалів справи не долучено доказів ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження 15.12.2025, отримання консультації у ФОП ОСОБА_2 саме з приводу виконавчого провадження з примусового виконання постанови ІНФОРМАЦІЯ_3 від 17.01.2025 № Б/1852.
Проте, колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції неналежним чином мотивував свої висновки у цій частині. Незрозуміло які саме докази ознайомлення із електронними матеріалами у автоматизованій системі мав надати позивач. Також безпідставним є посилання на ненадання доказів консультацій із ФОП ОСОБА_2 , оскільки вказане жодним чином не впливає на визначення моменту, з якого варто рахувати, момент коли позивач дізнався про порушення своїх прав.
Проте, на переконання суду апеляційної за відсутності у матеріалах справи доказів, які б достовірно вказували про обізнаність позивача про винесення оскаржуваної постанови до 09.12.2026 (15.12.2026), неможливо стверджувати про те, що доводи позивача щодо обставин та моменту, коли він дізнався про існування оскаржуваної постанови, є неправдивими. 
За даних обставин, процесуальні наслідки порушення строку звернення до адміністративного суду можуть бути застосовані судом лише за наявності належних та допустимих доказів, які б вказували що позивач був достовірно обізнаний про винесення оскаржуваної постанови до 09.12.2026 (15.12.2026).
Зважаючи, що відповідні докази відсутні у матеріалах справи, то повернення судом позовної заяви з підстав пропуску строку звернення до адміністративного суду наразі є передчасним.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення, яким позовну заяву повернуто.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
За змістом частини першої статті 320 КАС підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, порушено норми процесуального права які призвели до неправильного вирішення питання, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 34, 243, 311, 312, 320, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Скасувати ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 02.02.2026, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя Є.В. Чаку

Суддя Є.І. Мєзєнцев