ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 травня 2026 року	справа № 380/2950/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, –

в с т а н о в и в:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі – відповідач, Головне управління, ГУ ПФУ у Львівській області) із вимогами:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті з 01.03.2025 пенсії без обмеження максимальним розміром з урахуванням індексації, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2025 року № 209 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткові заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області нараховувати та виплачувати з 01.03.2025 пенсію ОСОБА_1 без обмеження максимальним розміром, з урахуванням індексації, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2025 року № 209 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткові заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році» та здійснити виплату різниці між максимально нарахованим та фактично виплаченим розміром з 01.03.2025 по день проведення перерахунку.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію за вислугу років з 01.01.2007 на підставі Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 № 209 з 01.03.2025 позивачу проведено індексацію пенсії, однак при здійсненні такої індексації відповідач протиправно обмежив пенсію позивача максимальним розміром та застосував понижуючі коефіцієнти, передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1. Зокрема, відповідно до розрахунку пенсії від 01.03.2025 позивачу нараховано пенсію в сумі 36 267,86 грн, з урахуванням максимального розміру – 34 392,86 грн, а до сплати, з урахуванням пониження згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1, – 27 789,26 грн. Позивач посилається на положення Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016, яким частину сьому статті 43 цього Закону визнано неконституційною, усталену практику Верховного Суду, а також практику Європейського суду з прав людини (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). На звернення позивача про перерахунок пенсії без обмеження максимальним розміром відповідач відмовив, що, на думку позивача, є протиправним та порушує його право на соціальний захист, гарантоване статтею 46 Конституції України.
Ухвалою судді від 23.02.2026 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами; відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
На адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив у повному обсязі. Відповідач зазначив, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію, призначену відповідно до Закону України № 2262-ХІІ. Перерахунок пенсії позивача з 01.03.2025 проведено відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 № 209 із застосуванням коефіцієнта збільшення 1,115, однак з урахуванням положень статті 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та постанови Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану» до частини пенсії позивача, що перевищує 10 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність (23 610 грн), застосовано понижуючі коефіцієнти. Відповідач вказав, що стаття 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та постанова Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1 є чинними, неконституційними не визнавались, а тому Головне управління діяло відповідно до вимог статті 19 Конституції України. Окремо зазначено, що відповідні заходи зумовлені фінансовими труднощами держави під час воєнного стану та необхідністю забезпечення балансу інтересів отримувачів пенсій. Просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Розглянувши позов, відзив на позовну заяву, подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.
Позивач, ОСОБА_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області (пенсійна справа № 1302017949) та отримує пенсію по інвалідності, призначену відповідно до Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Пенсія позивачу призначена з 01.01.2007 за вислугу 35 років у розмірі 90% грошового забезпечення (як інваліду війни 1 групи, в подальшому з категорією інваліда війни 2 групи).
Відповідно до розрахунку пенсії (перерахунок з 01.03.2025) пенсійної справи № 1302017949, проведеного відповідачем відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 № 209, загальний підсумок пенсії позивача (з надбавками) становить 36267,86 грн. З урахуванням обмеження максимальним розміром пенсії розмір пенсії становить 34392,86 грн. Однак, із застосуванням понижуючих коефіцієнтів, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1, з 01.03.2025 до виплати позивачу нараховано пенсію в сумі 27 789,26 грн.
24.11.2025 представник позивача звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про визнання права, в якій просила перерахувати та виплачувати позивачу пенсію з 01.03.2025, застосувавши розмір пенсії, визначений на момент первинного призначення, без обмеження її максимальним розміром, з урахуванням Постанови Кабінету Міністрів України від 24.02.2024 № 185 та Постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 № 209.
Листом від 10.12.2025 № 30888-33528/А-52/8-1300/25 відповідач повідомив, що з 01.03.2025 загальний розмір пенсії позивача склав 36267,86 грн, однак, з урахуванням рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06.11.2024 у справі № 380/19841/24 та із застосуванням коефіцієнтів, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1, до виплати становить 27789,26 грн. Зазначено, що оскільки розмір пенсії позивача перевищує максимальний розмір пенсії, визначений статтею 43 Закону № 2262-ХІІ, підстави для виплати пенсії без обмеження максимальним розміром з урахуванням індексації відповідно до постанов № 185 та № 209 відсутні.
Не погоджуючись із діями відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті з 01.03.2025 пенсії без обмеження максимальним розміром, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Вирішуючи спір, суд керується таким.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 46 Конституції України гарантує громадянам право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували, зокрема, на військовій службі, визначає Закон України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі – Закон № 2262-ХІІ).
Згідно з абзацом третім преамбули до Закону № 2262-ХІІ держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку зі збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.
Згідно з частиною 4 статті 63 Закону № 2262-ХІІ усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо внаслідок перерахунку пенсій, передбаченого цією частиною, розміри пенсій звільненим зі служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, є нижчими, зберігаються розміри раніше призначених пенсій.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 № 209 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткові заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році» (далі – Постанова № 209) установлено, що з 01.03.2025 перерахунок пенсій згідно з Порядком проведення перерахунку пенсій, проводиться із застосуванням коефіцієнта збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії, у розмірі 1,115.
Пунктом 2 Постанови № 209 установлено, що з 01.03.2025 розміри пенсій, призначених відповідно до статей 13, 21 і 36 Закону № 2262-ХІІ (без урахування надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації пенсії, доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, щомісячної доплати до пенсії, адресної допомоги до пенсійної виплати та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством), військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за зазначеним Законом (крім військовослужбовців строкової служби), та членам їх сімей і строк призначення яких до 31 грудня 2024 р. включно, підвищуються на коефіцієнт збільшення, установлений пунктом 1 цієї постанови, з урахуванням положень, передбачених пунктом 3 цієї постанови.
Таким чином, з 01.03.2025 у позивача виникло право на перерахунок (індексацію) пенсії відповідно до Постанови № 209 із застосуванням коефіцієнта збільшення 1,115.
Як слідує з розрахунку пенсії станом на 01.03.2025, відповідач провів індексацію пенсії позивача відповідно до Постанови № 209 і нарахував йому пенсію в загальному розмірі 36267,86 грн (з урахуванням індексації), однак до виплати з 01.03.2025 встановив суму у розмірі 27789,26 грн – внаслідок обмеження максимальним розміром (34392,86 грн) та застосування понижуючих коефіцієнтів, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1.
Спірним у цій справі є питання щодо правомірності дій відповідача в частині застосування до пенсії позивача обмеження максимальним розміром та виплати пенсії, проіндексованої відповідно до Постанови № 209, у меншому розмірі, ніж її нараховано.
Щодо обмеження пенсії позивача максимальним розміром.
Відповідно до частини 7 статті 43 Закону № 2262-ХІІ (у редакції, чинній до прийняття Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016) максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не міг перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність.
Аналогічне обмеження максимального розміру пенсії було встановлене Законом України від 08.07.2011 № 3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».
Водночас Рішенням Конституційного Суду України у справі № 1-38/2016 від 20.12.2016 № 7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Закону № 2262-ХІІ зі змінами, а саме: частини сьомої статті 43, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії не може перевищувати 10 740 гривень.
Конституційний Суд України у вказаному Рішенні дійшов висновку, що особи, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, створених відповідно до законів України, а також члени їхніх сімей мають спеціальний статус та особливі умови соціального захисту, а обмеження максимального розміру пенсії та призупинення виплати призначеної пенсії таким особам порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.
Відповідно до пункту 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016 положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ, які визнано неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Відповідно до Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який згідно з його Прикінцевими положеннями набрав чинності з 01.01.2017, у частині сьомій статті 43 Закону № 2262-ХІІ слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року».
Таким чином, буквальне розуміння змін, внесених Законом України від 06.12.2016 № 1774-VIII, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016, дозволяє стверджувати, що у Законі № 2262-ХІІ положення частини сьомої статті 43, визнане неконституційним, втратило чинність, а внесені до неї зміни, що полягають у заміні слів і цифр щодо строку дії обмеження, є нереалізованими та самі по собі не створюють підстав для такого обмеження.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.11.2018 у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у зразковій справі № 822/524/18, із посиланням на положення статей 1, 8 та 92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи у національному законодавстві, наявності у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Верховний Суд у постановах від 06.11.2018 у справі № 522/3093/17, від 08.08.2019 у справі № 522/3271/17, від 10.10.2019 у справі № 522/22798/17, від 31.03.2021 у справі № 815/3000/17, від 30.10.2020 у справі № 522/16881/17, від 09.11.2020 у справі № 813/678/18, від 09.02.2021 у справі № 640/2500/18, від 21.12.2021 у справі № 120/3552/21-а сформулював усталений правовий висновок про те, що з огляду на Рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016 положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ не підлягають застосуванню, а отже, пенсії, призначені на підставі цього Закону, не можуть бути обмежені максимальним розміром, встановленим зазначеною нормою.
Таким чином, до спірних правовідносин у цій справі застосуванню підлягають норми Закону № 2262-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016. Внесені Законом України від 06.12.2016 № 1774-VIII до частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії) самі по собі не створюють підстав для такого обмеження, оскільки відповідна норма визнана неконституційною і втратила чинність.
Щодо індексації пенсії з 01.03.2025 відповідно до Постанови № 209.
Як зазначалося вище, відповідно до пункту 2 Постанови № 209 з 01.03.2025 розміри пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-ХІІ, підвищуються на коефіцієнт збільшення 1,115.
Пунктом 3 Постанови № 209 встановлено обмеження щодо розміру збільшення пенсії в результаті перерахунку: розмір такого збільшення не може перевищувати 1500 гривень. Однак це обмеження стосується саме розміру збільшення, а не загального розміру пенсії після перерахунку.
Як слідує з матеріалів справи, відповідач здійснив перерахунок пенсії позивача з 01.03.2025 із застосуванням коефіцієнта індексації 1,115 та з урахуванням обмеження розміру збільшення сумою 1500 грн.
Отже, нарахований у результаті індексації загальний розмір пенсії позивача (36 267,86 грн) є таким, що відповідає вимогам Постанови № 209. Однак, як встановлено судом, відповідач безпідставно обмежив фактичну виплату пенсії, застосувавши максимальний розмір та понижуючі коефіцієнти, чим порушив право позивача на отримання індексації пенсії в повному обсязі.
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачу з 01.03.2025 пенсії без обмеження максимальним розміром, з урахуванням індексації, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 № 209, є протиправними, оскільки суперечать положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016, статті 46 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також усталеній судовій практиці Верховного Суду.
Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11) зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Конституційний Суд України в рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 висловив правову позицію, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення у правах.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що достатнім і ефективним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області нараховувати та виплачувати позивачу з 01.03.2025 пенсію без обмеження максимальним розміром, з урахуванням індексації, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 № 209, та здійснити виплату різниці між нарахованим розміром пенсії та фактично виплаченим розміром за період з 01.03.2025 по день проведення перерахунку, з урахуванням раніше виплачених сум.
Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з нормами частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову повністю.
Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за подання цього позову, доказів понесення інших судових витрат позивачем не надано, такі, в силу приписів статті 139 КАС України, розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –
в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії у повному розмірі з 01.03.2025.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (ЄДРПОУ 13814885) перерахувати з 01.03.2025 ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсію без обмеження її максимальним розміром, з урахуванням індексації, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2025 року № 209 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році», та здійснити виплату, з урахуванням раніше проведених виплат.
Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя  Желік О.М.