ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 380/11180/23
адміністративне провадження № К/990/11145/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді - Уханенка С. А.,
суддів: Кашпур О.В., Соколова В.М., 
розглянувши у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2023 року (головуючий суддя - Потабенко В.А.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2024 року (головуючий суддя - Кузьмич С.М., судді Глушко І.В., Матковська З.М.),
УСТАНОВИВ:
І. Рух справи
1. У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Фонду соціального страхування України, Пенсійного фонду України, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області Фонду соціального страхування України (далі - УВД ФССУ у Львівській області) від 11 квітня 2023 року № 280-к про звільнення її з посади головного спеціаліста перевірки обґрунтованості видачі листків непрацездатності Кам`янка-Бузького відділення УВД ФССУ у Львівській області у Львівській області;
- поновити її на посаді головного спеціаліста перевірки обґрунтованості видачі листків непрацездатності УВД ФССУ у Львівській області (чи будь-якого іншого відділення цього управління) або на рівнозначній посаді в Пенсійному фонді України;
- стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення з посади по день поновлення на посаду або по день ухвалення судового рішення, без утримання податку на доходи фізичних осіб і інших обов`язкових платежів та 3000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.
1.1. Позов обґрунтовано тим, що з квітня 2019 року вона працювала на посаді головного спеціаліста перевірки обґрунтованості видачі листків непрацездатності Кам`янка-Бузького відділення УВД ФССУ у Львівській області. Наказом УВД ФССУ у Львівській області від 11 квітня 2023 року № 280-к її звільнено з займаної посади з 18 квітня 2023 року за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у зв`язку з реорганізацією Фонду соціального страхування України шляхом приєднання до Пенсійного фонду України і скороченням чисельності та штату працівників. Позивачка указує, що її звільнено з підстав, що не передбачені КЗпП України, а роботодавцем при звільненні не дотримано вимог частини другої статті 40 та статті 42 КЗпП України, зокрема, щодо переважного права на залишення на роботі працівника, який має інвалідність. Посилаючись на те, що наразі ані Пенсійним фондом України, ані будь-яким його територіальним органом, як правонаступниками, визначеними Законом, не вчинено жодних заходів (дій) щодо продовження дії трудових договорів з працівниками припиненого УВД ФССУ у Львівській області, просила суд задовольнити позов.
ІІ. Установлені судами обставини справи
2. З грудня 2000 року ОСОБА_1 працювала у територіальних відділеннях УВД ФССУ у Львівській області на різних посадах, а з 01 квітня 2019 року була прийнята (переведена) на посаду головного спеціаліста перевірки обґрунтованості видачі листків непрацездатності Кам`янка-Бузького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування за наказом УВД ФССУ у Львівській області від 29 березня 2019 року № 69-ос. 
3. Згідно з пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону України від 21 вересня 2022 року № 2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що набрав чинності з 01 січня 2023 року) припинено Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Кабінету Міністрів України у встановленому порядку вжити заходів, що випливають із цього Закону.
4. 16 січня 2023 року Головою комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України видано наказ № 9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», пунктом 1 якого, передбачено скоротити з 18 квітня 2023 року штат та всю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві.
5. На виконання пункту 2 розділу VII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105-XIV та постанови Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2022 року № 1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», на підставі наказу комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України від 16 січня 2023 року № 9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», керуючись частиною четвертою статті 105 Цивільного кодексу України, статтями 49-2, 49-4 КЗпП України та статтею 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», 16 січня 2023 року УВД ФССУ у Львівській області видано наказ № 15-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників відділень УВД ФССУ у Львівській області», пунктом 1 якого, передбачено скоротити штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами відділень УВД ФССУ у Львівській області з 18 квітня 2023 року, відповідно до переліку.
5.1. З указаним наказом ОСОБА_1 ознайомлена 17 січня 2023 року під підпис.
6. Згідно з попередженням від 19 січня 2023 року № 11-32-270 ОСОБА_1 проінформовано про наступне звільнення з 18 квітня 2023 року за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням її посади. В цьому ж попередженні указано, що інша робота в управлінні та відділеннях УВД ФССУ у Львівській області їй не пропонується через скорочення усього штату та чисельності працівників. Зазначене попередження містить підпис ОСОБА_1 та запис «заперечую не згідна».
7. Наказом УВД ФССУ України у Львівській області від 11 квітня 2023 року № 280-к «Про звільнення ОСОБА_1 (Кам`янка-Бузьке відділення управління ВД ФСС України у Львівській області)» позивачку звільнено з посади головного спеціаліста перевірки обґрунтованості видачі листків непрацездатності Кам`янка-Бузького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області з 18 квітня 2023 року у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
8. Предметом спору є правомірність звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України з посади, що не відносилася до посади державної служби, у зв`язку з припиненням юридичної особи (самоврядної організації) шляхом приєднання її до юридичної особи публічного права та неможливістю переведення такого працівника на посаду державної служби.
ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
9. Протокольною ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року замінено Фонд соціального страхування України на його правонаступника - Пенсійний фонд України, у зв`язку з припиненням юридичної особи.
10. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2024 року, в позові відмовлено. 
10.1. Вирішуючи спір та відмовляючи в позові, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що УВД ФССУ у Львівській області виконано вимоги статей 40, 49-2 КЗпП України. Водночас суди перевірили та відхилили доводи позивачки щодо обов`язку Пенсійного фонду України (як правонаступника роботодавця) запропонувати вакантні посади, оскільки вакантними є посади державної служби, тобто для їхнього зайняття кандидат повинен відповідати вимогам, установленим Законом України «Про державну службу», у зв`язку з чим на державного службовця поширюються обмеження запроваджені для уникнення конфлікту інтересів, зокрема, суміщення державної служби з іншими видами діяльності. Також суди зауважили, що прийнявши рішення про припинення Фонду соціального страхування України, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників Фонду (на яких поширюється законодавство про працю) на посади державної служби в Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях. Побіжно суди зазначили, що ОСОБА_1 не подавала до Головного Управління Пенсійного фонду України у Львівській області заяви та необхідних документів для вирішення питання про призначення її на вакантні посади. Крім того, у матеріалах справи є копія протоколу № 5 засідання комісії для проведення співбесіди та відбору кандидатів на зайняття вакантних посад державної служби на період дії воєнного стану в ГУ ПФУ у Львівській області від 12 січня 2023 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 була присутня на цьому засіданні та їй було запропоновано вакантне робоче місце у м. Кам`янка-Бузька Львівської області, від якого позивачка відмовилася та зазначила, що розглядає робоче місце лише у м. Радехів Львівської області.
ІІ. Провадження в суді касаційної інстанції
11. 22 березня 2024 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2024 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та задовольнити позов. 
12. В обґрунтування скарги, заявниця зазначила, що відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України її скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, з огляду на відсутність єдиних висновків у судовій практиці щодо застосування та тлумачення статей 36, 40, 42, 49-2 КЗпП України, статті 5 Закону України «Про державну службу», частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», про що свідчить існування низки рішень судів першої та апеляційної інстанцій у аналогічних справах (№520/14988/23; №592/6588/23, №127/14266/23; №758/5442/23; №286/1741/23; №696/466/23; №331/3068/23; №759/3581/23; №760/4638/23; №756/4931/23; №165/1643/23; №755/5518/23; №761/13057/23; №279/3004/23; № 750/7254/23; №592/6580/23; №756/4931/23; № 685/600/23; №592/6580/23; №686/12159/23; № 711/3185/23; №387/872/23; №127/14808/23; №711/3185/23; №161/7804/23; 683/1705/23) з протилежними правовими висновками та невідповідності оскаржуваних судових рішень висновкам щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, сформованим Верховним Судом у справах № 140/90/20, 377/759/19, 519/160/16-ц, 696/985/15-ц, 297/868/18, 373/2133/17; 451/1028/18 тощо.
12.1. ОСОБА_1 наголошує, що в різних областях України в аналогічних справах вже є ухвалені рішення про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, зокрема у справах №711/3185/23, №387/872/23, №686/12159/23, №127/14808/23, №161/7804/23. Позивачка звертає увагу суду, що рішенням у справі №161/7804/23 Волинського апеляційного суду від 17 січня 2024 року в аналогічній справі було скасовано рішення суду першої інстанції та частково задоволено позовні вимоги позивача. Отже, на її думку, в судах першої та апеляційної інстанції відсутня єдність в підході до застосування однієї й тієї ж норми права та застосування законодавчих норм для вирішення позовних вимог в аналогічних справах, що призвело до прийняття протилежних рішень.
12.2. Заявниця вважає, що суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 212/9737/15, від 26 вересня 2019 року у справі № 820/10744/15, від 05 листопада 2019 року у справі № 379/563/17, від 03 березня 2021 року у справі № 212/9737/15-ц, від 13 травня 2021 року у справі № 377/759/19, від 15 червня 2021 року у справі № 761/23325/17, від 20 вересня 2021 року у справі № 340/221/20, від 04 червня 2022 року у справі № 280/531/20, від 08 листопада 2022 року у справі № 620/11180/21 та від 26 січня 2023 року у справі № 280/726/20.
12.3. Також ОСОБА_1 посилається на те, що ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у аналогічній (цивільній) справі №712/4776/23 указану справу за позовом колишнього працівника ФССУ до ГУ Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
12.4. Заявниця зазначає, що наразі відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме щодо застосування частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, статті 5 Закону України «Про державну службу», частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (в частині відсутності заборони на переведення працівника, який не є державним службовцем (хоча виконує владно-управлінські функції) на посаду державного службовця в органі, до якого здійснюється приєднання в процедурі реорганізації.
12.5. Також ОСОБА_1 підкреслює, що згідно підпункту «в» пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України справа становить значний суспільний інтерес, оскільки існує серйозна, обґрунтована зацікавленість у питанні щодо можливого незаконно звільнення з квітня 2023 року усіх працівників Фонду соціального страхування України та його підрозділів (більше 5000 осіб). Попри обіцянки представників влади, що унікальні фахівці соціального страхування не залишаться без роботи, станом на сьогодні працевлаштовані в Пенсійному Фонді України не більше 4% від загалу із значним зменшенням розміру заробітної плати.
13. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 березня 2024 року визначено склад колегії суддів для розгляду касаційної скарги: головуючий суддя - Мартинюк Н.М., судді: Загороднюк А.Г., Прокопенко О.Б.
14. Ухвалою Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 27 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі за пунктами 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
15. У відзиві на касаційну скаргу Пенсійний фонд України просить залишити її без задоволення, а судові рішення - без змін, з посиланням на те, що в судовій практиці у такій категорії спорів сформовано підхід, спрямований на індивідуальне вирішення питань звільнення і працевлаштування з кожним працівником, врегулювання особисто з ним цих відносин, тощо, тому посилання позивачки на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, як на підставу відсутності єдності в підході до застосування однієї й тієї ж норми права та застосування законодавчих норм, є безпідставними, ураховуючи специфіку трудових спорів.
15.1. Відповідач звертає увагу Суду на те, що позивачкою заявлені вимоги про поновлення на попередній посаді головного спеціаліста перевірки обґрунтованості видачі листків непрацездатності УВД ФСС України у Львівській області (посаді недержавної служби), однак вона претендує і на заняття посади державної служби в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області (Пенсійному фонді України).Тобто позивачка вважає, що у цьому випадку призначення на посаду державної служби є аналогічним до призначення особи на посаду, яка не є державною службою. Такі висновки не узгоджуються з вимогами законодавства, що передбачає конкурсну процедуру у разі призначення особи на посаду державної служби. Водночас, в силу приписів пунктів 1 і 2 частини першої статті 41 Закону України «Про державну службу» без обов`язкового проведення конкурсу переведений може бути лише державний службовець.
16. У зв`язку з перебуванням судді Мартинюк Н.М. у відпустці по вагітності та пологах, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 серпня 2025 року визначено інший склад колегії суддів для розгляду касаційної скарги: головуючий суддя - Уханенко С.А., судді: Кашпур О.В., Соколов В.М.
17. Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27 січня 2026 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.
18. Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2026 року справу № 380/11180/23 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини третьої статті 346 КАС України (суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду).
19. Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 08 квітня 2026 року справу № 380/11180/23 повернуто відповідній колегії Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду, у зв`язку з відсутністю підстав для вирішення питання про порушення правил предметної юрисдикції. 
19.1. Повертаючи справу на розгляд Касаційному адміністративному суду у складі Верховного Суду Велика Палата Верховного Суду указала, що позивачка оскаржує судові рішення з підстав відсутності єдиних висновків у судовій практиці щодо застосування та тлумачення статей 36, 40, 42, 49-2 КЗпП України, статті 5 Закону України «Про державну службу», частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», тобто інших підстав, аніж порушення правил предметної юрисдикції.
20. Ураховуючи те, що питання юрисдикції таких позовів за висновками Верховного Суду в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду (справа № 712/4776/23) підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства, Касаційний адміністративний суд в складі Верховного Суду переглядає цю справу по суті вимог, з огляду на дотримання принципу доступу до суду.
V. Джерела права й акти їхнього застосування
21. За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
22. Згідно з частиною другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
23. Положеннями статті 4 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції чинній до 01 січня 2023 року) визначено, що Фонд соціального страхування України є некомерційною самоврядною організацією (частина друга). Кошти Фонду не включаються до складу Державного бюджету України та використовуються тільки за цільовим призначенням. До коштів Фонду застосовується казначейська форма обслуговування в порядку, передбаченому для обслуговування Державного бюджету України. (частина четверта). Фонд є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, символіку, яка затверджується його правлінням (частина шоста).
24. З 01 січня 2023 року набрав чинності Закон України від 21 вересня 2022 року № 2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 2620-ІХ), яким Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №1105-XIV) викладено у новій редакції.
25. Згідно з пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону № 2620-ІХ та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що набрав чинності з 01 січня 2023 року) припинено Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Кабінету Міністрів України у встановленому порядку вжити заходів, що випливають із цього Закону.
26. Умови припинення юридичної особи та процедура реалізації такого рішення регламентовані положеннями статей 104, 105 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
27. Так за правилами частини першої статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення (частина п`ята статті 104 ЦК України).
28. Відповідно до приписів частини четвертої статті 105 ЦК України до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.
29. Звільнення позивачки з підрозділу Фонду соціального страхування України проведено за правилами КЗпП України, який визначав правові засади трудової діяльності працівників указаної установи.
30. Підстави припинення трудового договору визначені статтею 36 КЗпП України, серед яких є розірвання трудового договору , з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) (пункт 4 частини першої статті 36 КЗпП України). 
31. Частиною шостою статті 36 КЗпП України передбачено, що у разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).
32. Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України установлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
33. Частина друга статті 40 КЗпП України унормовує, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
34. Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус (частина четверта статті 40 КЗпП України).
35. Переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці регламентоване статтею 42 КЗпП України, за приписами частини другої якої перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.
36. Заборона звільнення осіб з інвалідністю за ініціативою роботодавця та винятки з цього правила, установлені частиною третьою статті 17 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-XII «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (у редакції норми, чинній на час звільнення позивачки).
37. За змістом частин першої - другої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
37.1. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. 
38. Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях установлені Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон України «Про державну службу»).
39. Правове регулювання державної служби регламентоване статтею 5 Закону України «Про державну службу», частиною першою якої передбачено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
39.1. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом (частина друга). Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (частина третя).
40. Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначені Законом України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі - Закон України «Про правовий режим воєнного стану»).
41. Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» передбачено, що у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад.
41.1. Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування.
41.2. Дія цієї частини не застосовується при призначенні на посади державної служби, за якими спеціальним законом встановлено порядок виконання обов`язків у разі відсутності керівника державного органу (у тому числі у разі припинення його повноважень чи звільнення з посади), крім випадків, якщо встановлений спеціальним законом порядок неможливо застосувати через відсутність осіб, на яких може бути покладено виконання обов`язків керівника державного органу.
VI. Позиція Верховного Суду
42. Питаннями, яке суд касаційної інстанції має вирішити в межах розгляду цієї справи, є :
- перевірка обґрунтованості доводів ОСОБА_1 про те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права усупереч висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 212/9737/15, від 26 вересня 2019 року у справі № 820/10744/15, від 05 листопада 2019 року у справі № 379/563/17, від 03 березня 2021 року у справі № 212/9737/15-ц, від 13 травня 2021 року у справі № 377/759/19, від 15 червня 2021 року у справі № 761/23325/17, від 20 вересня 2021 року у справі № 340/221/20, від 04 червня 2022 року у справі № 280/531/20, від 08 листопада 2022 року у справі № 620/11180/21 та від 26 січня 2023 року у справі № 280/726/20;
- правильність застосування судами положень частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, статті 5 Закону України «Про державну службу», частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», шляхом формування відповідного висновку Верховного Суду щодо указаних норм, за обставин, установлених судами у цій справі, що мають індивідуальні особливості.
43. Також ключовими аргументами касаційної скарги є:
- зміна юридичного статусу посад при ліквідації Фонду соціального страхування України та передачі його функцій до Пенсійного фонду України не є правовою перешкодою для подальшого працевлаштування працівників ліквідованої структури, які працювали на посадах, що не були посадами державної служби; 
- чинне законодавство надає можливість призначення на посади державної служби без конкурсного відбору у період дії воєнного стану. Це дає додаткові правові підстави для працевлаштування фахівців Фонду соціального страхування України.
44. Відповідаючи на визначені питання, Верховний Суд зазначає таке.
45. За наведеного вище нормативно-правового регулювання, Фонд соціального страхування України був юридичною особою публічного права, але водночас визначався як самоврядна організація, оскільки його діяльність та оплата праці його персоналу здійснювалися за рахунок коштів соціального страхування (внесків), що не входять до складу Державного бюджету України. Це означає, що хоча Фонд соціального страхування України і був юридичною особою публічного права, його правосуб`єктність була поєднанням ознак державного органу та громадського управління. 
46. Специфіка створення та функціонування Фонду соціального страхування України, як самоврядної організації, обумовила особливий правовий статус його працівників які не були держслужбовцями, проте вони вважалися «посадовими особами юридичної особи публічного права», що зобов`язувало їх подавати декларації до НАЗК, проте не надавало статусу держслужбовця, а відповідно, і гарантій, притаманних державній службі.
47. Так, відповідно до норм Закону України № 2620-IX, з 01 січня 2023 року Пенсійний фонд України та його територіальні органи стали правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. 
48. Відповідно до пояснювальної записки до Закону України № 2620-IX метою його прийняття було зміцнення фінансової стійкості та покращення надання страхових виплат у системі державного соціального страхування за рахунок: покращення адміністрування в системі загальнообов`язкового соціального страхування працюючих громадян внаслідок зменшення адміністративних структур управління; запровадження єдиної системи управління коштами та єдиної інформаційної системи; посилення державного контролю за використанням коштів соціального страхування.
49. З 20 червня 2023 року до Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань унесено запис про державну реєстрацію припинення Фонду соціального страхування України.
50. Відповідно до положень пункту 12 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на працівників Пенсійного фонду та його територіальні органи, які здійснюють повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій Пенсійного фонду, поширюється дія Закону України «Про державну службу».
51. Отже, у межах реформування системи державного соціального страхування відбулося скорочення посад припиненого Фонду соціального страхування України. 
51.1. Водночас механізму переведення працівників ліквідованого Фонду соціального страхування України на посади державної служби Пенсійного фонду України законодавцем не передбачено. Це означає, що єдиним способом вступу на службу до органів Пенсійного фонду України є призначення особи на посаду державної служби відповідно до порядку, визначеного Законом України «Про державну службу».
52. Верховний Суд зауважує, що приписи частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» дозволяють у період дії воєнного стану особи призначати на посади державної служби поза межами конкурсу, обов`язковість якого передбачена законом, проте за умови подання заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад.
53. Підсумовуючи викладене, Верховний Суд висновує, що інтеграція до Пенсійного фонду України функцій Фонду соціального страхування України не змінила процедуру призначення на посади в цьому органі, оскільки призначення на посади державної служби, відбувається відповідно до особливостей, установлених Законом України «Про державну службу», з урахуванням приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (частина третя статті 5 Закону України «Про державну службу» ). 
53.1. Це означає, що гарантії, установлені нормами КЗпП України в частині обов`язкового працевлаштування не поширюються на працівників припиненого Фонду соціального страхування України, оскільки чинне законодавство не зобов`язує Пенсійний фонд України у межах проведеної реорганізації, забезпечити працівників Фонду соціального страхування робочими місцями, шляхом переведення їх на посади державної служби, поза межами успішного проходження конкурсу або на умовах визначених частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». 
54. Подібне питання вже досліджувалося Верховним Судом у межах розгляду справи № 592/6585/23, в якій Суд указав, що державні службовці у порівнянні з працівниками, трудові відносини яких передбачені приписами КЗпП України, мають різні кваліфікаційні вимоги, до таких посад застосовуються умови проходження конкурсу. 
54.1. У справі № 592/6585/23 Суд висновував, що ключовими відмінностями між цими двома правовими статусами, зокрема, є підстави виникнення трудових відносин (трудовий договір, контракт, або наказ про призначення за результатами конкурсу), строк випробувального терміну, призначення рангу державного службовця, складання присяги державного службовця. Отже, чинним законодавством України не передбачено переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в органах Пенсійного фонду України як юридичної особи публічного права, що також наділені функціями у сфері загальнообов`язкового державного страхування (пенсійне страхування).
55. Повертаючись до обставин справи, що розглядається, Верховний Суд зауважує, що спірні правовідносини виникли у зв?язку зі звільненням ОСОБА_1 з посади недержавної служби, у зв`язку з реорганізацією Фонду соціального страхування України шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, у зв`язку з чим проведено скорочення усіх посад територіального підрозділу Фонду, де працювала позивачка. Отже, ОСОБА_1 , перебуваючи у трудових відносинах з Управлінням ВД ФССУ у Львівській області, не була державним службовцем, займана нею посада не належить до посад публічної служби, а тому відповідно вона не здійснювала службову діяльність на посаді публічної служби у розумінні пункту 17 статті 4 КАС України.
56. Як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 не зверталася до ГУ ПФУ у Львівській області із заявою про призначення на посаду та не надавала необхідних документів для вирішення цього питання. Також суди указали, що на державного службовця поширюються обмеження запроваджені для уникнення конфлікту інтересів, суміщення державної служби з іншими видами діяльності, тому 12 січня 2023 року ГУ ПФУ у Львівській області проводило засідання комісії для проведення співбесіди та відбору кандидатів на зайняття вакантних посад державної служби на період дії воєнного стану, що підтверджується копією протоколу №5. ОСОБА_1 була присутня на цьому засіданні та їй було запропоновано вакантне робоче місце у м. Кам`янка-Бузька Львівської області, від якого вона відмовилася та зазначила, що розглядає робоче місце лише у м. Радехів Львівської області. Доказів протилежного позивач не надала і в касаційній скарзі відсутні аргументи, що спростовують цю інформацію. 
57. Що стосується доводів позивачки про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, сформованих у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у цивільних та адміністративних справах №212/9737/15, №820/10744/15, №379/563/17, № 212/9737/15-ц, № 377/759/19, № 761/23325/17, № 340/221/20, № 280/531/20, № 620/11180/21 та № 280/726/20, то Суд зауважує, що наводячи приклади справ, розглянутих Верховним Судом, ОСОБА_1 не указала норми, що застосовано судами усупереч висновків Верховного Суду, а аналіз змісту судових рішень свідчить, що обставини цих справ не є релевантними до спірних правовідносин.
58. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
59. За таких обставин, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
VІI. Судові витрати
60.  З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасником справи, на користь якого ухвалено судове рішення, за наслідками перегляду справи в суді касаційної інстанції, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2024 року - залишити без змін.
3. Судові витрати не розподіляються.
4. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.
Головуючий суддя: С.А. Уханенко
Судді: О.В. Кашпур
В.М. Соколов