Справа № 569/2757/26
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 лютого 2026 року 
м.Рівне
Рівненський міський суд Рівненської області в складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 
при секретарі - ОСОБА_2 
з участю прокурора - ОСОБА_3 
обвинуваченого - ОСОБА_4 
захисника обвинуваченого адвоката – ОСОБА_5 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне кримінальне провадження за №12021181010002215 від 01.11.2021 року відносно: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м Рівне, громадянки України, українки, не працюючої, не одруженої, проживаючої за АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.187 КК України,-

В С Т А Н О В И В:
Так, 31 жовтня 2021 року, приблизно о 01 годині 30 хвилин, ОСОБА_4 , діючи за попередньою змовою групою осіб (з невстановленою особою, матеріали відносно якої виділені в окреме судове провадження), перебуваючи поблизу магазину «Талісман», що за адресою: вул. Соборна, 271, в м. Рівне, маючи єдиний спільний умисел на відкрите викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою власного матеріального збагачення, із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, здійснили напад, що виразився у нанесенні потерпілому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень руками та ногами в область обличчя, чим спричинили йому тілесні ушкодження у виді крововилива в лівій навколоочній ділянці з тотальним крововиливом в склеру лівого ока та рани в ділянці лівої брови, крововилива на спинці носа, на слизових оболонках губ з осадненням на слизовій оболонці верхньої губи, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи в своїй сукупності відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, після чого відкрито викрали з кишені куртки мобільний телефон Iphone 6S Plus вартістю 3574,67 гривень, чим завдали потерпілому фізичної та майнової шкоди у вказаному розмірі.
В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 свою вину за пред`явленим їй обвинуваченню за ч.2 ст. 187 КК України визнала повністю та у повному обсязі підтвердила обставини вчиненого нею кримінального правопорушення, викладені в обвинувальному акті, погодившись з часом, місцем, способом, мотивом, метою, наслідками та всіма іншими обставинами щодо вчинення нею кримінального правопорушення. Пояснила, що 31 жовтня 2021 року вона разом з ОСОБА_7 перебували біля парку в магазині «Талісман». Вона разом з ОСОБА_7 забрали в потерпілого ОСОБА_6 мобільний телефон, який був в нього в кишені. Потерпілий перебував в алкогольному сп`янінні. Вказаний мобільний телефон вона разом з ОСОБА_7 хотіли здати в магазин за гроші. Пізніше телефон потерпілому повернули та шкоду відшкодували. Просила суворо не карати, не позбавляти волі, надати їй можливість стати на шлях виправлення. 
Потерпілий ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченої ОСОБА_4 не має. 
На підставі ч.3 ст. 349 КПК України за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів, поданих на підтвердження події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченої у її вчиненні, стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, судом з`ясовано, що обвинувачена та інші учасники провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумніву у добровільності та істинності їх позицій немає, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці фактичні обставини в апеляційному порядку.
Враховуючи викладене, свідчення обвинуваченої, дослідивши матеріали кримінального провадження в обсязі, узгодженому сторонами кримінального провадження, а також те, що обставини, встановлені під час кримінального провадження, доведеність вини обвинуваченої, вартість викраденого майна, кваліфікація дій обвинуваченої, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, ніким не оспорюються, суд знаходить, що обвинувачення знайшло своє підтвердження в повному обсязі.
Суд за вказаних обставин вважає доведеною вину ОСОБА_4 , а її дії вірно кваліфікованими за ч.2 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб.
Обставини справи, встановлені даним вироком, а саме, місце, час, спосіб вчинення та наслідки злочину, форма вини i мотиви злочину ніким iз учасників судового розгляду, в тому числі i самим обвинуваченою не оспорюються. 
При призначенні покарання суд у відповідності до ст.65 КК України виходить із ступеня тяжкості вчиненого діяння, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання.
Як випливає із змісту ч.2 ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
За змістом роз`яснення п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України випливає, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання, а визначення міри покарання, що може бути призначене обвинуваченому, та потреби у його відбуванні, є важливою вимогою принципового характеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо певної особи, яка вчинила злочин.
Тому призначення покарання повинно максимально сприяти досягненню мети покарання, якою, як зазначено є не лише кара, а й виправлення засудженого.
З урахуванням наведених положень законодавства при призначенні покарання суд враховує, що ОСОБА_4 вчинила злочин, що Законом України про кримінальну відповідальність віднесений до категорії тяжких кримінально караних діянь, яке посягає на загальносуспільні інтереси, такі, як здоров`я людини, що проголошено Основним Законом України як найвища соціальна цінність, обставини його вчинення та особу винного, яка є має постійне місце проживання, на диспансерному обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, несудима.
Отже до обставин, що пом`якшують покарання, суд відносить щире каяття, яке виражається у визнанні винуватості в обсязі обвинувачення, ставленні обвинуваченої до скоєного, осуду своїх дій, активне сприяння розкриттю злочину, оскільки такі обставини підтверджені в ході розгляду кримінального провадження.
Тому, визнаючи щире каяття та сприяння суду у встановленні фактичних обставин справи, а органу досудового розслідування у розкритті злочину, суд визнає обставинами, пом`якшуючими покарання обставинами, суд знаходить за можливе віднести до таких обставин..
Обставин, що обтяжують покарання згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Обставини, що характеризують особу обвинуваченої, становлять предмет доказування в кримінальному провадженні, вони обов`язково враховуються при вирішенні питання про вид та розмір показання, можливість звільнення від його відбування.
Під особою обвинуваченого треба розуміти сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Відповідно до ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.
Відомості про особу винного, достатній рівень його соціалізації, а також сукупність наведених пом`якшуючих обставин, відсутність обтяжуючих покарання обставин, дають суду підстави для призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією частини статті обвинувачення.
Як зазначено, у статті 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини і захистом інтересів держави й суспільства.
Положеннями ст. 75 КК передбачено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Питання щодо призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема у справі Довженко проти України ) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
При вирішенні питання про можливість на підставі вироку суду звільнити обвинувачену від відбування покарання, суд перш за все враховує внормовані статтею 75 КК України підстави звільнення від відбування покарання, відповідно до якого суд може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, якщо дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання при призначенні, зокрема, покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років.
Так, обвинувачена  ОСОБА_4 має на утриманні має неповнолітню дитину, яку виховує самотужки, на даний час вагітна, що підтверджується електронною картою № 529841,, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, спиртними напоями не зловживає, наявність постійного місця проживання, за місцем проживання характеризується позитивно.
Враховуючи вказані обставини, суд вважає, що виправлення ОСОБА_4 можливе без відбування покарання, але в умовах постійного контролю за її поведінкою органами пробації, а тому на підставі ст.75 КК України її слід звільнити від відбування покарання з випробуванням та покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
Перешкоди для застосування згаданого інституту звільнення від відбування покарання за формальними критеріями, що передбачені статтею 75 КК України, щодо ОСОБА_4 відсутні.
Наведені судом обставини і дані про особу винного є цілком сприятливими для прийняття такого рішення.
Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з ст. 61 Конституції, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина. З огляду на конкретні обставини кримінального провадження, зважаючи на необхідність та доцільність застосування покарання, враховуючи суспільну небезпечність обвинуваченого, суд може, а в деяких випадках, за наявності передбачених кримінальних законом обставин, зобов`язаний звільнити обвинуваченого від покарання та від його відбування.
Застосування згаданого інституту звільнення від відбування покарання, яке, як зазначено, має бути індивідуальним щодо кожної особи, на думку суду, не зашкодить реалізації цілей покарання, призначеного ОСОБА_4 .
Наведені міркування дають суду підстави дійти висновку про недоцільність застосування до обвинуваченої за вироком найбільш суворого заходу примусу, без надання особі можливості виправлення без ізоляції від суспільства.
Невжиття ж звільнення від покарання з випробуванням лише з мотивів тяжкості вчиненого злочину та суворості передбаченого за нього покарання є таким, що суперечить засадам кримінального провадження, які проголошують верховенство права, законність, справедливість.
З урахуванням всіх цих обставин у сукупності з відомостями про особу обвинуваченого, суд прийшов до висновку, що обвинувачена на теперішній час загрози для суспільства не становить, має міцні соціальні зв`язки, соціально адаптована, підстав очікувати продовження обвинуваченою вчинення правопорушень судом не встановив.
Оскільки призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, повинні бути відповідні скоєного, тобто необхідним і достатнім для виправлення особи дає суду достатні підстави визнати, що забезпечити виправлення обвинуваченої ОСОБА_4 можливо без реального відбування нею покарання - без ізоляції від суспільства, але в умовах контролю за її поведінкою та виконанням покладених на неї обов`язків органами пробації протягом іспитового строку максимального терміну, який сам втілює в собі погрозу реального відбування призначеного покарання у разі невиконання обвинуваченим умов випробування, що є необхідним і достатнім обмеженням прав і свобод обвинуваченого з метою захисту суспільства і буде відповідати принципу Європейської конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод - пропорційності обмеження прав людини і легітимної мети покарання та невідворотності покарання.
При вирішенні питання щодо наявності правових підстав для призначення ОСОБА_4 додаткового покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст. 187 КК України, у виді конфіскації майна, суд вважає за доцільне зауважити таке.
Як визначено ст. 77 КК у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.
Тобто, положення зазначеної статті не передбачають призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна у тому випадку, якщо особу звільнено від відбування основаного покарання на підставі ст. 75 КК.
Отже, враховуючи зазначене, правові підстави для застосування до ОСОБА_4 додаткового покарання у виді конфіскації майна у даному випадку відсутні.
До набрання вироком законної сили залишити обвинуваченій ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.
Відповідно до ст. 124 КПК України, процесуальні витрати на залучення експертів для проведення експертизи під час здійснення досудового розслідування підлягають стягненню з обвинуваченої.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.
Питання щодо речових доказів слід вирішити згідно зі ст. 100 КПК України.
Керуючись ст.ст. 370, 373, 374 КПК України

У Х В А Л И В:
ОСОБА_4 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч.2 ст.187 КК України, із застуванням вимоги статті 69 КК України призначити їй покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки без конфіскації майна.
На підставі ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання, якщо вона протягом іспитового строку тривалістю 3 три роки не вчинить нового злочину та виконає покладені на неї обов`язки.
На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки на період іспитового строку:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. 
До набрання вироком законної сили залишити обвинуваченій ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.
Стягнути із ОСОБА_4 в дохід держави 348 гривень 24 коп. витрат за проведення судових ексертиз.
Речові докази після набрання вироком законної сили у справі: 
-диск (а.с.61)- залишити в матеріалах кримінального провадження.
На вирок суду може бути подана апеляція до Рівненського апеляційного суду протягом 30 днів моменту проголошення вироку через Рівненський міський суд. 
Згідно ст. 376 ч. 6 КПК України копія вироку вручається негайно після його проголошення засудженому та прокурору. 

Суддя Рівненського міського ОСОБА_8