Березівський районний суд Одеської області 

04.06.2026
Справа № 494/455/26
Провадження № 2/494/488/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04.06.2026 року м. Березівка
Березівський районний суд Одеської області у складі:
судді - Римаря І.А.,
за участю: секретаря судового засідання – Авдєєвої С.В.,
представник позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Березівка Одеської області в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження цивільну справу №494/455/26 за позовною заявою  ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту перебування особи на утриманні померлого, -

ВСТАНОВИВ:
03.03.2026 року до Березівського районного суду Одеської області надійшов цивільний позов  ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту перебування особи на утриманні померлого. 
Справу на підставі протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 03.03.2026 року визначено судді Римарю І.А.
Суд також вважає заначити, що у зв`язку з надмірним навантаженням справами, яке виходить за межі фізичної можливості розгляду кожної справи у розумні строки, оскільки у Березівському районному суді Одеської області наразі працює 2 (два) судді (за штатом 4 (чотири)), та які є водночас слідчими суддями, повітряними тривогами на території Одеської області, тому суд позбавлений можливості проводити розгляд справи в розумні строки визначені ЦПК України.
Ухвалою суду від 06.03.2026 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 16.04.2026 року закрито підготовче провадження по справі, призначено до судового розгляду по суті.
ОСОБА_2 у позовній заяві зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 під час проходження військової служби загинув його брат ОСОБА_2 . Позивач на дату загибелі брата перебував на повному утриманні останнього. З 11.09.2013 року по 05.12.2018 року ОСОБА_2 відбував покарання в ДУ «Одеська виправна колонія (№14), після звільнення проживав разом з братом, має тяжке психічне захворювання, не має можливості працевлаштуватись та адаптуватись до суспільства. Після смерті брата позивач успадкував його майно, інших близьких родичів загиблий не мав. Подання позову про встановлення факту перебування позивача на утриманні його брата необхідне ОСОБА_2 для отримання виплати одноразової грошової допомоги за загиблого військовослужбовця. У зв`язку з вищевказаним позивач просить встановити факт його перебування на утриманні рідного брата ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який продовжено до 02.08.2026 року.
У судовому засіданні 04.06.2026 року представник позивача позов підтримав та просив задовольнити.
У судове засідання 04.06.2026 року представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений був належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив.
Суд вважає зазначити, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
Заслухавши представника позивача, врахувавши неявку представника відповідача, вивчивши матеріали справи, допитавши свідка, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного:
Згідно зі ст. 2 Цивільно-процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно свідоцтва про народження встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_2 , його батьками записані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.18).
ІНФОРМАЦІЯ_5 народився ОСОБА_3 , його батьками записані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про що свідчить витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 07.09.2023 року (а.с.19).
Відповідно до рішення Березівського районного суду Одеської області від 01.10.2024 року встановлено факт, що ОСОБА_2 є сином ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.24-26).
Батьки заявника та його брата ОСОБА_4 та ОСОБА_5 померли, що підтверджується копіями свідоцтв про смерть від 06.02.2006 року та від 25.01.2013 року (а.с.22-23).
ОСОБА_3 , який призваний на військову службу по мобілізації 20.03.2022 року, загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 поблизу населеного пункту Олександрівка, Херсонського району Херсонської області, що підтверджується корінцем сповіщенням про смерть, виданого начальником штабу – першим заступником командира військової частини НОМЕР_1 від 09.06.2023 року (а.с.20) та свідоцтвом про смерть від 07.09.2023 року (а.с.21).
Згідно витягу з реєстру Березівської територіальної громади від 25.09.2023 року вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16).
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 з 25.09.2023 року виключений з військового обліку військовозобов`язаних (а.с.17).
Відповідно до довідки про звільнення від 05.12.2018 року ОСОБА_2 відбував покарання в державній «Одеська виправна колонія (№14)» з 11.09.2013 року по 05.12.2018 року, звільнений після відбуття строку покарання (а.с.37).
Довідкою виданою Михайло-Олександрівським старостинським округом №3 Березівської міської ради від 13.09.2023 року підтверджується, що ОСОБА_2 проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.38).
ОСОБА_2 пенсію згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не отримує та не перебуває на обліку в Пенсійному фонді України, про що свідчать довідки Управління обслуговування громадян Головного управління пенсійного фонду в Одеській області (а.с.39-40).
ОСОБА_2 на обліку в управлінні соціального захисту населення Березівської РДА не перебуває та не отримує жодних видів державних допомог, що підтверджується довідкою від 03.04.2025 року (а.с.42).
Позивач має діагноз: психічні і поведінкові розлади в результаті вживання алкоголю, синдром відміни, що підтверджується короткою випискою з історії хвороби від 01.04.2025 року (а.с.43).
Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_8 вказала, що являється сусідкою позивача, брати ОСОБА_9 після смерті батьків проживали разом однією сім`єю. ОСОБА_10 жив за рахунок брата, саме загиблий ОСОБА_2 купив житловий будинок, оплачував комунальні послуги. У 2022 році брата позивача мобілізували, останній загинув. У ОСОБА_2 є психічне захворювання, він перебував у місцях позбавлення волі до 2018 року. З 2018 року по 2022 рік позивач мав підробіток, зараз перебуває за кордоном, виїхав наприкінці 2024 року. Наразі за будинком доглядає інша сусідка.
Позивач, порушуючи питання перед судом щодо встановлення факту перебування особи на утриманні, зазначає, що факт проживання однією сім`єю з братом та перебування на повному його утриманні на дату загибелі, необхідний для отримання грошової допомоги у зв`язку із його загибеллю.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб (постанова Верховного Суду від 17 червня 2024 року у справі № 753/21178/21, провадження № 61-15630св23).
Виходячи з мети встановлення позивачем факту перебування на утриманні свого рідного брата, суду необхідно встановити, чи входить він до кола осіб, що мають право на такі виплати згідно з вимогами, передбаченими Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців і членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 № 168.
Відповідно до пп. 1 п. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби.
Постановою Кабінету Міністрів України № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» передбачено, що особам, які мають право на виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, а також їх смерті внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), отриманого у період воєнного стану під час захисту Батьківщини, участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, не пізніше ніж через три роки після поранення (контузії, травми, каліцтва), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 млн. гривень.
Згідно зі ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на дату загибелі військовослужбовця) у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Стаття 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначає членів сім`ї, які мають право на пенсію в разі втрати годувальника.
Відповідно до ч. 1, 2 ст.30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31). Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.
Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).
Відповідно до статті 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування (частина перша статті 31 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб").
Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (абзац шостий пункту 5 затвердженого Порядку № 975).
Конституційний Суд України в рішенні від 03 червня 1999 року у справі № 1-8/99 (№ 5-рп/99) роз`яснив, під членом сім`ї військовослужбовця треба розуміти особу, пов`язану кровними (родинними) зв`язками або шлюбними відносинами; постійним проживанням з військовослужбовцем, веденням з ним спільного господарства. До кола членів сім`ї військовослужбовця належать його (її) дружина (чоловік), їх діти і батьки. Діти є членами сім`ї незалежно від того, чи є це діти будь-кого з подружжя, спільні або усиновлені, народжені у шлюбі або позашлюбні.
Членом сім`ї, що перебуває на утриманні військовослужбовця є особа, що перебуває на повному утриманні військовослужбовця або одержує від нього допомогу, яка є для неї постійним і основним джерелом засобів до існування. Це особи, що не мають власних доходів, або особи, пенсія, стипендія чи інший сукупний середньомісячний доход яких не перевищує офіційно встановленої межі малозабезпеченості (до законодавчого визначення прожиткового мінімуму).
При цьому, обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат; спільний бюджет: спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 , порушує питання перед судом щодо встановлення факту, що має юридичне значення, маючи на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для отримання грошової допомоги внаслідок загибелі брата військовослужбовця, посилаючись, що допомога, яка надавалась померлим братом, була для позивача постійним і основним джерелом засобів до існування.
Отже в даній ситуації підлягає доведенню факт встановлення, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для позивача допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
Суд зазначає, що повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо, крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.
Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалась систематично, протягом певного періоду часу, і що померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення цього питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.
Утримання також може полягати у систематичній грошовій допомозі у вигляді грошових переказів, продуктових чи речових посилок тощо. Ні отримання непрацездатною особою пенсії, ні її окреме проживання від спадкодавця не можуть бути перешкодою для визнання факту перебування на утриманні.
В постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 210/343/19, від 22 травня 2019 року у справі № 520/6518/17, від 27 червня 2018 року у справі № 210/2422/16-ц, від 13 січня 2021 року у справі №592/17552/18 зроблено висновок що для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого судам необхідно дослідили зазначені обставини в сукупності та враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
Аналогічний правовий висновок викладено в рішенні від 03 червня 1999 року у справі № 1-8/99 Конституційного Суду України.
Таким чином, системне тлумачення положень статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на дату загибелі військовослужбовця) та положень статей 30, 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» дає підстави для висновку, що право на виплату одноразової грошової допомоги як утриманці загиблого військовослужбовця мають його члени сім`ї за одночасного існування двох умов: 1) вони є непрацездатними та 2) вони перебували на його утриманні.
При цьому, суд відмічає, що згідно із роз`ясненнями які містяться в п. 8 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що за загальним правилом право на пенсію в разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім`ї годувальника, які були на його утриманні. Утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у виді грошових переказів, продуктових чи речових посилок тощо.
Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, тому слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.
Тобто, постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.
Разом із тим, матеріалами справи підтверджується, що на момент загибелі брата позивач був повнолітнім та працездатним. Жодних доказів, які б підтверджували його належність до категорії непрацездатних осіб, що мають право на призначення пенсії у разі втрати годувальника відповідно до вимог ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», суду не надано. Відсутні також належні докази того, що допомога, яку ОСОБА_2 отримував від брата, була для нього єдиним або основним джерелом засобів існування, а не додатковою підтримкою.
Позивач в ході розгляду справи, не надав суду доказів того, що загиблий брат ОСОБА_2 утримував його, доказів надходження від нього будь-яким способом допомоги, і того, що ця допомога була його постійним і основним джерелом засобів для існування. Сам по собі факт постійного проживання заявника з загиблим військовослужбовцем не доводить факту утримання, оскільки не свідчить про постійну і виключну матеріальну залежність заявника від його брата.
Більш того, свідок під час судового засідання пояснив , що позивач мав підробітки та зараз після загибелі брата, взагалі перебуває за кордоном, що свідчить про можливість його перебування за власні кошти.
Доказів наявності між ними взаємних прав та обов`язків, ведення із загиблим братом спільного господарства, наявності спільних витрат, участі у витратах з утримання житла, його ремонту тощо, хто доглядав заявника під час проходження братом служби та після його смерті допомагав по господарству невідомо, тому чи був у заявника брат єдиним членом сім`ї не зрозуміло.
Встановлення факту перебування ОСОБА_2 на утриманні свого брата, який є загиблим військовослужбовцем, безпосередньо породжує юридичні наслідки для заявника, пов`язані з його статусом як особи, яка перебувала на утриманні військовослужбовця.
Однак в ході розгляду даної справи судом не здобуто достатніх доказів для встановлення факту перебування позивача на утриманні ОСОБА_2 , а тому суд дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовної заяви про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.263-265, ч. 6 ст. 268, ст.ст. 293, 294, 315, 319, 354, 355 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву  ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту перебування особи на утриманні померлого – залишити без задоволення. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з моменту його проголошення.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ).
Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_7 ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ: НОМЕР_3 .
У зв`язку з надмірним навантаженням, повний текст рішення виготовлений та підписаний 08.06.2026 року.

Суддя І.А. Римар