Справа №949/2608/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2026 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:
головуючого - судді Отупор К.М.,
за участю секретаря судового засідання Катюхи К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубровиця в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» Мохир Я.В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №09.01.2024-100003535 від 10 січня 2024 року у розмірі 27 720,00 грн, а також судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 січня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №09.01.2024-100003535, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредитні кошти у сумі 14 000,00 грн. Згідно з умовами кредитного договору відповідач зобов`язався повернути отримані кредитні кошти, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання у строки та на умовах, визначених кредитним договором та заявкою, що є його невід`ємною частиною. Кредитний договір укладено в електронній формі у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», шляхом прийняття відповідачем пропозиції про укладення кредитного договору та підписання відповідних електронних документів із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Перед укладенням кредитного договору відповідач пройшов ідентифікацію, надав свої персональні дані через Систему BankID НБУ, підтвердив ознайомлення з умовами кредитування, паспортом споживчого кредиту та погодився з умовами кредитного договору. Свої зобов`язання за кредитним договором позивач виконав належним чином та в повному обсязі, оскільки кредитні кошти у розмірі 14 000,00 грн були перераховані відповідачу за допомогою платіжної системи LiqPay на платіжну картку, реквізити якої зазначені при оформленні кредиту. У свою чергу відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, кредитні кошти у встановлений договором строк до 20 лютого 2024 року не повернув, проценти не сплатив. У зв`язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору утворилась заборгованість, яка відповідно до довідки-розрахунку становить 27 720,00 грн, що складається з: 14 000,00 грн - заборгованості за тілом кредиту та 13 720,00 грн - заборгованості за процентами.  
До початку розгляду справи від відповідача ОСОБА_1 24 грудня 2025 року надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Обґрунтовуючи подані заперечення, відповідач зазначає, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт укладення кредитного договору саме відповідачем та фактичне отримання ним кредитних коштів. Відповідач вказує, що став жертвою шахрайських дій третіх осіб, які неправомірно скористалися його персональними даними без його відома та внутрішньої волі. Крім того, в день нібито укладення договору - 10 січня 2024 року, відповідач негайно звернувся із заявою про вчинення шахрайських дій до Департаменту кіберполіції, яка була скерована та зареєстрована в Журналі єдиного обліку Відділення поліції №1 (м. Дубровиця) Сарненського РВП за №140 від 10.01.2024 року. Також відповідач звертає увагу на суттєві розбіжності в матеріалах позову: у тексті договору вказано підписання одноразовим ідентифікатором Е195, а в паспорті кредиту - кодом А195. Додатково відповідач зазначає, що платіжна картка, на яку позивач нібито перерахував кошти, йому ніколи не належала, а позивачем не надано первинних бухгалтерських документів (банківських виписок з особового рахунку клієнта), які б підтверджували рух коштів та їх реальне зараховання на рахунок чи картку відповідача. З огляду на це та посилаючись на Закон України «Про платіжні послуги» і практику Верховного Суду (справа №127/23496/15-ц), відповідач вважає позовні вимоги безпідставними. 
У свою чергу, від представника позивача ТОВ «Споживчий центр» Павленка Д.О. до суду надійшли додаткові пояснення та клопотання про витребування доказів , у яких він зазначає, що факт ідентифікації відповідача підтверджується даними Системи BankID НБУ через банк-ідентифікатор АТ «ПУМБ», а виплата коштів підтверджується квитанцією LiqPay №2413309755 на картку №5168-18XX-XXXX-7219, емітовану, за твердженням позивача, ПАТ «Банк Восток» (ЄДРПОУ 26237202) на ім`я відповідача. Позивач вважає надані електронні документи та розрахунок заборгованості достатніми доказами для задоволення позову.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, у позовній заяві просив проводити розгляд справи без його участі, за наявними у матеріалах справи доказами. 
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, подав декілька заяв про розгляд справи без його участі, остання від 02.02.2026, у яких зазначив, що перебуває на військовій службі у лавах Збройних Сил України, тому не може прибути на розгляд справи позовні вимоги не визнає та просить відмовити в їх задоволенні на підставі наявних у справі матеріалів. 
Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
Дослідивши письмові докази, подані сторонами, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права або інтересу.
Оцінюючи правомірність та обґрунтованість заявлених вимог, а також заперечення сторони відповідача, суд виходить із фундаментальних принципів цивільного судочинства щодо змагальності та обов`язку доказування. 
Відповідно до умов оферти електронний кредитний договір, частиною якого є пропозиція про укладення кредитного договору, укладається кредитодавцем та позичальником у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до частини 5 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Відповідно до умов договору кредитодавець зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідна позиція щодо застосування вказаних норм права викладена в постанові ВС від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Договір позики та кредитний договір за своїми правовими ознаками є реальними правочинами, і відповідно до ч. 1 ст. 1046 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України вважаються укладеними з текстуального або фактичного моменту передачі грошових коштів позичальнику. Таким чином, обов`язок доведення факту реального надання та отримання відповідачем грошових коштів покладається виключно на кредитора (позивача). 
Судом установлено, що позивач обґрунтовує свої вимоги фактом укладення 10 січня 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 електронного кредитного договору №09.01.2024-100003535 на суму 14 000,00 грн. 
На підтвердження факту надання ОСОБА_1 кредитних коштів позивач надав квитанцію платіжної системи LiqPay від 10.01.2024 року (ID операції: 2413309755), згідно з якою кошти в розмірі 14 000,00 грн були перераховані на платіжну картку системи MASTERCARD № НОМЕР_1 *19. Позивач стверджував, що дана картка (повний номер 5168-18XX-XXXX-7219) емітована на ім`я відповідача ОСОБА_1 у ПАТ «Банк Восток» (ЄДРПОУ 26237202). 
З метою перевірки вказаних обставин, судом було витребувано відповідну інформацію від банківської установи за кодом ЄДРПОУ 26237202 - Акціонерного товариства «ВСТ Банк». 
Судом досліджено офіційну відповідь вих. №04/1/3264 від 03.03.2026 року, А Т «ВСТ БАНК», у якій зазначено, що ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , не є клієнтом АТ «ВСТ БАНК», у зв`язку з чим запитувана інформація у АТ «ВСТ БАНК» відсутня.
Оцінюючи зазначений документ у сукупності з іншими доказами, суд доходить висновку, що позивачем не надано жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження того, що платіжна картка №5168-18XX-XXXX-7219, на яку здійснювався переказ, належить відповідачу ОСОБА_1 або була емітована на його ім`я. Будь-яких інших первинних документів бухгалтерського обліку, зокрема виписок з особового чи карткового рахунку відповідача, які б відображали реальний рух коштів, їх зарахування на баланс відповідача та подальше використання, позивач суду не надав. Сама по собі довідка-розрахунок заборгованості є одностороннім документом кредитора і за відсутності підтвердження належності платіжного засобу одержувача не може слугувати безспірним доказом отримання відповідачем коштів. Первинних документів бухгалтерського обліку, сформованих відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (зокрема, виписок з особових рахунків відповідача, які б відображали реальний рух коштів та їх зарахування на ім`я ОСОБА_1 ), позивачем надано не було. 
Окрему увагу суд приділив аналізу персональних і паспортних даних відповідача, що відображені в електронній заявці, формі акцепту та наданому позивачем скриншоті технічного логу Системи BankID НБУ. 
Згідно з наданим скриншотом BankID, долучений позивачем вбачаються дані паспорта громадянина України у вигляді книжечки: серія НОМЕР_3 , виданий 09.03.2017 року. Натомість у заявці кредитного договору №09.01.2024-100003535, долученій позивачем, дані Позичальника ОСОБА_1 зазначаються як: паспорт серія та номер НОМЕР_4 дата видачі 12/11/2012, орган, що його видав Дубровицьким РС УДМС. Водночас позивач не надав суду жодних обґрунтованих пояснень та належних доказів на підтвердження причин, з яких у межах одного й того самого процесу ідентифікації користувача та безпосереднього укладення електронного договору фігурують різні реквізити документів, що посвідчують особу Відповідача, що нівелює презумпцію правомірності правочину в частині ідентифікації сторони.
Відомості з системи BankID НБУ підтверджують лише те, що хтось скористався доступом до кабінету, проте не доводять, що цим суб`єктом був саме ОСОБА_1 , зважаючи на повну відсутність у нього банківського рахунку в установі, на яку перераховані гроші. 
Крім того, суд враховує заперечення відповідача щодо відсутності його внутрішньої волі на укладення правочину та факт реєстрації його заяви про шахрайство. Відповідно до ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 
Як вбачаєтьсч, з відповіді ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області від 02.03.2026 №35978-2026, 10.01.2024 року за №140 у відділенні поліції було офіційно зареєстровано повідомлення ОСОБА_1 про вчинення відносно нього шахрайських дій. Реєстрація заяви про злочин відбулася в той самий день, коли позивач зафіксував нібито автоматичне укладення договору в системі, що свідчить про послідовну та добросовісну поведінку відповідача, який негайно ініціював захист своїх прав у зв`язку з неправомірним використанням його персональних даних. Звернення до правоохоронних органів безпосередньо в день «акцепту» є прямим та очевидним підтвердженням повної відсутності внутрішньої волі ОСОБА_1 на виникнення будь-яких зобов`язань перед ТОВ «Споживчий центр».
Застосовуючи практику Верховного Суду, зокрема правову позицію, викладену в постанові Касаційного цивільного суду від 14.02.2018 року у справі №127/23496/15-ц, суд зазначає: за відсутності безспірних доказів того, що позичальник своїми протиправними діями чи бездіяльністю сприяв втраті або незаконному використанню персональних ідентифікаційних даних чи фінансового номера, а також з огляду на факт негайного повідомлення правоохоронних органів про правопорушення, на особу не може бути покладено цивільно-правову відповідальність за кредитним договором, реальність якого не доведена. 
Додатково суд бере до уваги наявність документальних розбіжностей в електронних формах позивача: підписання кредитного договору з боку позичальника СМС-кодом одноразового ідентифікатора Е195 суперечить відмітці в паспорті споживчого кредиту, де вказано код підтвердження А195. Зазначені неузгодженості технічного характеру в базах даних позивача викликають обґрунтовані сумніви суду щодо цілісності, достовірності та належності процедури накладання електронного підпису саме відповідачем. 
Згідно зі статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Позивач, на якого покладено процесуальний обов`язок доведення факту видачі грошових коштів конкретній особі - відповідачу, цей обов`язок не виконав. Суд не може ґрунтувати судове рішення на припущеннях кредитора про належність платіжних карток.
Враховуючи викладене, оскільки факт реального отримання кредитних коштів ОСОБА_1 за кредитним договором №09.01.2024-100003535 від 10.01.2024 року не знайшов свого підтвердження в ході судового розгляду та спростовується матеріалами справи, суд доходить висновку про повну безпідставність позовних вимог та вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 
Щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 141 ЦПК України зазначає, що у разі відмови в задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача та відповідачу не відшкодовуються. 
На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 15, 16, 203, 205, 207, 639, 1046, 1054 Цивільного кодексу України, статтями 12, 13, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 89, 141, 247, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, Законом України «Про електронну комерцію», Законом України «Про споживче кредитування», суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити повністю. 
Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», місцезнаходження: вулиця Саксаганського, буд. 133-А, місто Київ, 01032, ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ 37356833. 
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя: підпис.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Суддя Дубровицького
районного суду К.М. Отупор