ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" травня 2026 р. Справа№ 911/824/26
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Мальченко А.О.
суддів: Михальської Ю.Б. 
Тищенко А.І. 

при секретарі судового засідання Линник А.М.,
розглянувши апеляційну скаргу Фастівської окружної прокуратури
на ухвалу Господарського суду Київської області від 06.04.2026
у справі № 911/824/26 (суддя Д.Г. Заєць)
за позовом керівника Фастівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Фастівської міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю «АТЛАС ТЕХНОЛОДЖІ ГРУП»
про стягнення заборгованості, -
за участю представників сторін згідно з протоколом судового засідання, -

ВСТАНОВИВ:
Керівник Фастівської окружної прокуратури (далі також - Прокурор) в інтересах держави в особі Фастівської міської ради (далі також - Рада) звернувся до Господарського суду Київської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «АТЛАС ТЕХНОЛОДЖІ ГРУП» (далі також - Товариство) про стягнення 1666984,38 грн, з яких, 1660281,58 грн безпідставно збережених коштів за користування земельними ділянками, 2879,99 грн 3% річних, 3822,81 грн інфляційних втрат.
Ухвалою суду від 30.03.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №911/824/26, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.
До суду через систему «Електронний суд» від Фастівської окружної прокуратури надійшла заява №57-1714вих-26 від 02.04.2026 (вх. №2817 від 02.04.2026) про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача у справі №911/824/26 
Ухвалою Господарського суду Київської області від 06.04.2026 Фастівській окружній прокуратурі відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову у зв`язку з тим, що Прокурором не наведено достатніх обґрунтувань та не доведено належними доказами, яким чином невжиття заходів до забезпечення позову може призвести до утруднення або до неможливості виконання судового рішення у разі задоволення позову.
Суд першої інстанції керувався нормами статей 13, 73, 74, 79, 80, 136, 137, 139 ГПК України, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 25.05.2018 у справі №916/2786/17, від 23.03.2020 у справі №910/7338/19, від 24.06.2020 у справі № 902/1051/19, від 11.08.2020 у справі №911/3136/19, від 26.08.2020 у справі №907/73/19, від 19.10.2020 у справі №915/373/20, від 14.07.2021 у справі №910/17014/20, від 28.07.2021 у справі №910/3704/21, від 12.10.2021 у справі №908/1487/21 (908/1624/21), від 19.05.2022 у справі №913/2239/2, від 14.06.2018 у справі №916/10/18, від 15.01.2019 у справі №915/870/18, від 31.08.2020 у справі №917/1274/19, від 12.06.2019 у справі №910/773/19, від 21.01.2019 у справі №902/483/18 та від 12.06.2019 у справі №909/19/19, від 12.02.2020 у справі №381/4019/18 (Велика Палата), від 03.03.2023 у справі №905/448/22 (Об`єднана Палата) та виходив з того, що до заяви про вжиття заходів забезпечення позову прокурором не було додано жодного документу, окрім платіжного доручення про сплату судового збору та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна №468537522 від 17.03.2026. 
Не погоджуючись із прийнятою ухвалою, Фастівська окружна прокуратура звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити у повному обсязі.
Вважає, що оскаржувана ухвала суду прийнята з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального права, а саме, статей 2, 4, 7, 15, 18, 136, 137 ГПК України. Наголошує, що під час постановлення ухвали судом першої інстанції не було враховано правову позицію Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладену у постанові від 03.03.2023 у справі № 905/448/22. Так, у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Судом також залишено поза увагою те, що стала та актуальна практика Верховного Суду покладає на заявника необхідність обґрунтування підстав, які можуть утруднити чи унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення позову, однак визначає, що такі обґрунтування не обов`язково мають бути доведеними доказами вчинення боржником дій, спрямованих на утруднення виконання судового рішення (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). До такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 08.07.2024 у справі № 916/143/24.
Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2026 апеляційну скаргу у справі № 911/824/26 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючої судді Мальченко А.О., суддів Михальської Ю.Б., Тищенко А.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фастівської окружної прокуратури на ухвалу Господарського суду Київської області від 06.04.2026 у справі №911/824/26 та призначено її розгляд на 14.05.2026. Учасникам апеляційного провадження встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу до 06.05.2026. Ухвалою суду також витребувано з Господарського суду Київської області матеріали справи №911/824/26.
14.05.2026 до Північного апеляційного господарського суду від представника Товариства надійшла заява про допуск представника до участі у справі у суді апеляційної інстанції, ознайомлення з матеріалами справи, продовження строку процесуальних дій та відкладення розгляду справи, у якій представник Товариства заявив про: допуск адвоката Скоромної І.М. до участі у розгляді апеляційної скарги, поданої Прокурором у справі №911/824/26; надання можливості ознайомитись як з матеріалами справи №911/824/26, так і з матеріалами оскарження оскаржуваної ухвали суду; продовження встановлених судом строків подання процесуальних документів у справі; відкладення розгляду справи №911/824/26 на іншу дату з повідомленням про дату, час та місце проведення наступного судового засідання.
Подана представником Товариства заява обґрунтована нормами статей 13, 42, 56, 119, 270, 263, 270, 273 ГПК України, а також тією обставиною, що договір про надання правничої допомоги укладено між Товариством та адвокатом Скоромною І.М. безпосередньо перед судовим засіданням, що об`єктивно обмежує час адвоката на ознайомлення з матеріалами та підготовку до справи.
Також, 14.05.2026 представником Товариства подано відзив на апеляційну скаргу, у якому викладено прохання відмовити у задоволенні апеляційної скарги із залишенням оскаржуваної ухвали суду без змін. Товариство наполягає на правильному застосуванні судом першої інстанції норм статей 136, 137 ГПК України. Натомість, Прокурором у заяві про забезпечення позову не дотримано принципу співмірності заходів забезпечення позову із заявленими вимогами та не наведено належного обґрунтування необхідності застосування саме такого ступеня обмеження права власності відповідача. Прокурор фактично просить накласти арешт на весь комплекс нерухомого майна без наведення його ринкової вартості, без визначення співвідношення між вартістю майна та сумою позовних вимог, а також без доведення тих обставин, що менш обтяжливі заходи забезпечення позову не можуть забезпечити належний захист інтересів позивача. При цьому, сам по собі факт наявності спору щодо стягнення коштів, а також припущення про можливе відчуження цього майна у майбутньому не є достатньою підставою для накладення арешту на нерухоме майно.
Розглядаючи подану представником Товариства заяву щодо допуску адвоката до участі у справі та ознайомлення з матеріалами справи, колегія суддів керується таким.
Відповідно до ст. 131-2 Конституції України та ст. 16 ГПК України, учасники справи мають право користуватись правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 56 ГПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.
За ч. 1 ст. 58 ГПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Відповідно до ордера серії СА №1047908 та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЧК №001446 від 15.09.2022, адвокат Скоромна Ірина Миколаївна представляє інтереси ТОВ «Атлас Технолоджі Груп» (ЄДРПОУ 45562464), у тому числі, у Північному апеляційному господарському суді.
Отже, колегія суддів задовольняє подане представником Товариства клопотання про допуск адвоката Скоромної І.М. до участі у розгляді справи №911/824/26 у Північному апеляційному господарському суді.
Водночас, клопотання про ознайомлення з матеріалами справи підлягає частковому задоволенню, оскільки у розпорядженні Північного апеляційного господарського суду знаходяться лише матеріали оскарження ухвали Господарського суду Київської області від 06.04.2026.
Щодо заявленого клопотання про продовження встановлених судом процесуальних строків.
Колегія суддів зауважує, що ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2026 учасникам апеляційного провадження встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу до 06.05.2026.
За змістом ч.4 ст. 262 ГПК України, в ухвалі про відкриття апеляційного провадження зазначається строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу та вирішується питання про витребування матеріалів справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 263 ГПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.
Частиною 1 ст. 119 ГПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Водночас, за ч. 2 ст. 119 ГПК України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Таким чином, законодавець розмежовує поняття строків на «встановлені законом» та «встановлені судом» та відрізняє види звернення з відповідними клопотаннями та терміном їх подання.
Строк на подання відзиву встановлюється судом, отже його поновлення чинним процесуальним законом не передбачено, а положеннями ч. 2 ст. 119 ГПК України передбачено саме продовження такого строку з врахуванням терміну подання відповідного клопотання до закінчення визначеного судом строку, або ж за ініціативою суду з огляду на наявність достатніх для цього обставин. 
Як убачається з матеріалів оскарження, відповідно до відповіді №33789764 (арк. 42) Товариство (ЄДРПОУ: 45562464) не має зареєстрованого електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд».
Також, оскаржувана ухвала Господарського суду Київської області від 06.04.2026 направлялась Товариству на адресу: 03040, м. Київ, пров. Задорожний, буд. 1-А, засобами поштового зв`язку 07.04.2026 (арк. 21, 26).
Доказів отримання копії ухвали Товариством суду матеріали оскарження не містять.
Клопотання про продовження строку процесуальних дій подано представником Товариства поза межами строку, встановленого в ухвалі суду від 20.04.2026, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення цього клопотання. Одночасно, враховуючи обставини справи, а саме, відсутність у Товариства зареєстрованого електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд», відсутність доказів отримання Товариством оскаржуваної Прокурором ухвали про забезпечення позову, укладення договору про надання правничої допомоги 13.05.2026, колегія суддів, керуючись правом наданим ч. 2 ст. 219 ГПК України, вважає за можливе поновити Товариству встановлений в ухвалі суду від 20.04.2026 строк для подання відзиву та врахувати під час перегляду оскаржуваної ухвали суду від 06.04.2026 доводи, викладені у відзиві, поданому представником Товариства 14.05.2026.
У судовому засіданні 14.05.2026 взяли участь Прокурор та представник Товариства. Представник Ради у судове засідання не з`явився, незважаючи на те, що про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Також, Рада не скористалась правом, наданим ст. 263 ГПК України та не подала відзиву на апеляційну скаргу.
Розглядаючи подане Товариством клопотання про відкладення судового розгляду, колегія суддів враховує позицію сторін, а саме те, що Прокурор просив відмовити у задоволенні поданого Товариством клопотання, а представник Товариства просив задовольнити подане клопотання.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених ч. 2 ст. 202 цього Кодексу. Частиною 2 цієї статті унормовано, якщо спір, розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні, судом може бути оголошено перерву в межах встановлених цим Кодексом строків розгляду справи, тривалість якої визначається відповідно до обставин, що її викликали, з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі.
Згідно з ч. 2 ст. 202 ГПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.
Отже, відкладення розгляду спору або ж оголошення перерви у судовому засіданні, за умови повідомлення усіх учасників спору про дату, час та місце судового засідання, можливе лише у випадку встановленої судом неможливості розгляду спору у судовому засіданні, а також на наявності підстав, передбачених ч. 2 ст. 202 ГПК України.
Колегія суддів констатує, що подане Товариством клопотання не містить обставин, визначених у ч. 2 ст. 202 ГПК України.
Також, колегія суддів враховує, що Прокурор (апелянт) з`явився у судове засідання, як і повноважний представник Товариства. Товариством подано відзив на апеляційну скаргу, який судом прийнято до розгляду.
Обставини, які вказують на неможливість судового розгляду поданої Прокурором апеляційної скарги відсутні.
При цьому, Рада, яка належним чином повідомлена про дату час та місце проведення судового засідання, із клопотанням про відкладення судового розгляду у зв`язку з неможливістю прибуття у судове засідання, - не зверталась.
За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду поданої Прокурором апеляційної скарги, а отже, і для задоволення поданого Товариством клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.
У судовому засіданні 14.05.2026 Прокурор підтримав вимоги і доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити та скасувати оскаржувану ухвалу суду, а також прийняти у справі нове рішення, яким вжити заходи забезпечення позову, про які було заявлено Підприємством у клопотанні від 02.04.2026.
Представник Товариства заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржувану ухвалу суду залишити без змін, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, про які просив Прокурор у заяві від 02.04.2026.
14.05.2026 у судовому засіданні колегією суддів було проголошено вступну та резолютивну частини постанови.
За нормою ч. 1 ст. 271 ГПК України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Обговоривши доводи апеляційної скарги Фастівської окружної прокуратури, відзиву на неї, дослідивши докази наявні у справі, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Згідно з ч. 1 ст. 136 ГПК України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Відповідно до ч. 2 ст. 136 ГПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Частиною 1 ст. 137 ГПК України встановлено, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
Згідно ч. 4 ст. 137 ГПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 139 ГПК України, заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності; 3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; 4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; 6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову. До заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (Рішення Конституційного Суду України від 31.05.2011 року №4-рп/2011), сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого ст.55 Конституції України (Рішення Конституційного Суду України від 16.06.2011р. №5-рп/2011).
Отже, забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Воно полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Заходи щодо забезпечення позову обов`язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.02.2020 у справі №381/4019/18 зазначила, що під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.
Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, господарський суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням таких умов: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між заявленим заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду, імовірності ускладнення чи не поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Адекватність заходу щодо забезпечення позову, який застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві (іншим особам) вчиняти певні дії (висновки про застосування норм права, які викладені в постанові Верховного Суду від 25.05.2018 у справі № 916/2786/17).
Заходи щодо забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів щодо забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Саме на необхідності оцінки цих обставин неодноразово акцентував Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постановах від 23.03.2020 у справі №910/7338/19, від 24.06.2020 у справі № 902/1051/19, від 11.08.2020 у справі № 911/3136/19, від 26.08.2020 у справі № 907/73/19, від 19.10.2020 у справі № 915/373/20, від 14.07.2021 у справі № 910/17014/20, від 28.07.2021 у справі № 910/3704/21, від 12.10.2021 у справі №908/1487/21 (908/1624/21), від 19.05.2022 у справі № 913/2239/21.
За таких обставин, обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Така правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 14.06.2018 у справі №916/10/18, від 15.01.2019 у справі № 915/870/18, від 31.08.2020 у справі № 917/1274/19).
Вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів статей 13, 15, 74 ГПК України, господарський суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням, зокрема, того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову права цього учасника (відповідача), а відповідно, чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову у випадку, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом (правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №904/5876/19, від 10.11.2020 у справі №910/1200/20).
Як правильно встановлено судом першої інстанції, предметом позову у справі, що переглядається, є стягнення з ТОВ «АТЛАС ТЕХНОЛОДЖІ ГРУП» безпідставно збережених коштів у розмірі 1666984,38 грн за користування земельними ділянками за кадастровими номерами: 3211200000:09:009:0312 площею 1,3822 га, 3211200000:09:009:0313 площею 4,0282 га, 3211200000:09:009:0314 площею 3,2826 га, 3211200000:09:009:0315 площею 2,4379 га, , на яких розташоване нерухоме майно, що належить відповідачу. Отже, у межах справи №911/824/26 судом вирішується майновий спір.
Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення (правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28.08.2019 у справі №910/4491/19).
Звертаючись із заявою про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, заявник повинен довести за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів той факт, що грошові кошти, наявні у відповідача станом на момент пред`явлення позову, можуть зникнути або зменшитись за кількістю на момент виконання рішення в результаті об`єктивних (незадовільний фінансовий стан, наявність невиконаних безспірних зобов`язань, відкритих виконавчих проваджень щодо відповідача тощо) або суб`єктивних (вчинення відповідачем умисних дій, направлених на приховування грошових коштів або вчинення інших дій з метою уникнення майнової відповідальності та перешкоджанню законному стягненню грошових коштів) причин (правова позиція Верховного Суду, викладеною у постановах від 13.04.2018 у справі №916/2828/17 та від 31.03.2021 у справі №914/2353/20).
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.
Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має оцінювати обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наявності зв`язку між конкретним заходом щодо забезпечення позову і змістом позовних вимог та обставинами, на яких вони ґрунтуються, та доказами, які наведені на їх підтвердження, а також положеннями законодавства, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, подаючи позов.
Частиною 1 ст. 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 14 ГПК України).
Згідно зі ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
З огляду на положення статей 13, 74, 80 ГПК України, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову (правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 12.06.2019 у справі №910/773/19).
В обґрунтування поданої заяви про забезпечення позову прокурор зазначає, що 25.10.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «АТЛАС ІНВЕСТ БУД» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АТЛАС ТЕХНОЛОДЖІ ГРУП» (покупець) укладено договір купівлі-продажу майнового комплексу, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко К.Є. та зареєстровано в реєстрі за №2238, згідно п.1.1. якого, продавець передав у власність покупця належний йому на праві власності майновий комплекс, що знаходиться за адресою: Київська область, місто Фастів, вулиця Брандта, будинок 50, надалі - нерухоме майно, а покупець прийняв це нерухоме майно та зобов`язався сплатити його ціну відповідно до умов, зазначених у договорі.
У пункті 1.3. Договору купівлі-продажу майнового комплексу зазначено, що майновий комплекс розташований на земельних ділянках за кадастровими номерами: 3211200000:09:009:0312 площею 1,3822 га, 3211200000:09:009:0313 площею 4,0282 га, 3211200000:09:009:0314 площею 3,2826 га, 3211200000:09:009:0315 площею 2,4379 га.
25.10.2025 державним реєстратором - приватним нотаріусом Дубенко К.Є. до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис №62054243 про реєстрацію за ТОВ «АТЛАС ТЕХНОЛОДЖІ ГРУП» права власності на майновий комплекс (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 426449532112).
Вказані приміщення майнового комплексу (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 426449532112) загальною площею 64197,7 кв.м знаходяться на земельних ділянках комунальної форми власності за кадастровими номерами: 3211200000:09:009:0312 площею 1,3822 га, 3211200000:09:009:0313 площею 4,0282 га, 3211200000:09:009:0314 площею 3,2826 га, 3211200000:09:009:0315 площею 2,4379 га, однак, звернень щодо передачі в оренду ТОВ «АТЛАС ТЕХНОЛОДЖІ ГРУП» таких земельних ділянок до Фастівської міської ради не надходило. 
Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - речові права ТОВ «АТЛАС ТЕХНОЛОДЖІ ГРУП» на зазначені земельні ділянки за кадастровими номерами: 3211200000:09:009:0312 площею 1,3822 га, 3211200000:09:009:0313 площею 4,0282 га, 3211200000:09:009:0314 площею 3,2826 га, 3211200000:09:009:0315 площею 2,4379 га не зареєстровані. 
Одночасно, відомості про земельні ділянки за кадастровими номерами: 3211200000:09:009:0312 площею 1,3822 га, 3211200000:09:009:0313 площею 4,0282 га, 3211200000:09:009:0314 площею 3,2826 га, 3211200000:09:009:0315 площею 2,4379 га 01.08.2019 внесені до Державного земельного кадастру.
Згідно листа Головного управління ДПС у Київській області №2486/5/10-36-04-11 від 11.02.2026 ТОВ «АТЛАС ТЕХНОЛОДЖІ ГРУП» податкові декларації по платі за землю до ГУ ДПС у Київській області не подавались. 
Отже, ТОВ «АТЛАС ТЕХНОЛОДЖІ ГРУП», як власник нерухомого майна з 25.10.2025, яке розташоване на земельних ділянках комунальної власності за кадастровими номерами: 3211200000:09:009:0312 площею 1,3822 га, 3211200000:09:009:0313 площею 4,0282 га, 3211200000:09:009:0314 площею 3,2826 га, 3211200000:09:009:0315 площею 2,4379 га по вулиці Брандта будинок 50, в місті Фастів, Київської області, не уклавши відповідних договорів оренди з Фастівською міською радою, не здійснивши державної реєстрації такого права та не сплачуючи орендну плату, використовує вказані земельні ділянки для обслуговування об`єктів нерухомості без достатньої правової підстави.
Позовні вимоги стосуються стягнення з відповідача на користь Фастівської міської ради 1666984,38 грн, натомість, статутний капітал відповідача складає лише 100000,00 грн, відомості про наявність грошових коштів чи прибутків на даний час відсутні.
Прокурором зазначено, що тривала несплата відповідачем грошових коштів за користування земельними ділянками свідчить про можливу його недобросовісну поведінку як сторони зобов`язання, з огляду на що є необхідність у вжитті заходів забезпечення позову; бездіяльність та протиправна поведінка відповідача негативно впливають на фінансовий стан позивача, оскільки сума простроченої заборгованості є значною; навмисне ухилення відповідача від погашення заборгованості та подальше зволікання із забезпеченням дієвого захисту майнових інтересів позивача призведе до утворення безнадійної заборгованості; невиконання відповідачем зобов`язань перед територіальною громадою в умовах воєнного стану зі сплати грошових коштів, а також безпідставне утримання коштів, які підлягають сплаті до бюджету, тривалий час не відповідає суспільному інтересу; відповідач має можливість у будь-який момент відчужити власні кошти та/або майно, що надалі унеможливить виконання рішення суду у даній справі та призведе до недосягнення цілей господарського судочинства щодо ефективного захисту порушених інтересів держави.
Отже, як правильно зауважено судом першої інстанції, зі змісту поданої прокурором заяви про забезпечення позову вбачається, що останній припускає можливість ускладнення або унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову з підстав ухилення відповідача від оформлення речового права на земельні ділянки, а також, несплати відповідачем грошових коштів за користування земельними ділянками, на яких розташоване нерухоме майно, належне на праві власності ТОВ «АТЛАС ТЕХНОЛОДЖІ ГРУП».
Водночас, як правильно підкреслено судом першої інстанції, Прокурором до заяви про вжиття заходів забезпечення позову не подано доказів на підтвердження того, що відповідач перебуває у незадовільному фінансовому стані, має невиконані безспірні зобов`язання, виступає боржником у відкритих виконавчих провадженнях, вчиняє будь-які дії, спрямовані на приховування грошових коштів та уникнення майнової відповідальності шляхом стягнення цих коштів, або здійснює підготовку до вчинення таких дій, а тому, суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що доводи прокурора щодо існування реальної загрози утруднення або неможливості виконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову ґрунтуються виключно на непідтверджених припущеннях (аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21.01.2019 у справі №902/483/18 та від 12.06.2019 у справі №909/19/19).
Суд першої інстанції слушно звернув увагу Прокурора на те, що до заяви про вжиття заходів забезпечення позову ним не було додано жодного документу, окрім платіжного доручення про сплату судового збору та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна №468537522 від 17.03.2026
Посилання прокурора на неукладання відповідачем договору оренди стосуються обґрунтування підстав позову, тобто, суті позовних вимог, та жодним чином не свідчать про необхідність забезпечення позову, оскільки, сам факт наявності між сторонами спору не може бути належною та достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову.
У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі №905/448/22 звернуто увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Згідно зі ст. 192 Цивільного кодексу України, гроші є платіжним засобом, то відповідач може в будь-який момент розрахуватись коштами і доведення позивачем доказами такого його права і, відповідно, можливості не вимагається.
Однак, як правильно враховано судом першої інстанції, Прокурор просить накласти арешт саме на нерухоме майно відповідача, що вже само по собі не співвідноситься до предмету спору, яким є стягнення грошових коштів.
При цьому, Прокурором не встановлювалася вартість майна, про арешт якого просить прокурор, відповідно, відсутня можливість перевірити чи буде такий захід забезпечення позову співмірним позовним вимогам, тобто, чи накладений арешт буде здійснений в межах спірної суми та суттєво не перевищить її, що буде порушенням принципу пропорційності та балансу інтересів сторін.
Натомість, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, на яку посилається скаржник).
Під час вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову потрібно враховувати, що такими заходами не повинні обмежуватися господарська діяльність юридичної особи, порушуватися права осіб, що не є учасниками судового процесу, застосовуватися обмеження, не пов`язані із предметом спору.
При цьому, піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, що належить до предмета спору (такого висновку дотримується Верховний Суд у постановах: від 15.09.2019 у справі №915/870/18, від 05.09.2019 у справі №911/527/19, від 16.10.2019 у справі №911/1530/19, від 21.08.2020 у справі №904/2357/20, від 25.09.2020 у справі №925/77/20, від 20.09.2022 у справі №916/307/22, від 03.03.2023 у справі №907/269/22).
Верховний Суд у постанові від 26.07.2022 у справі №918/812/21 відхилив посилання скаржника на те, що арешт майна має стосуватися майна, що належить до предмета спору та вказав, що можливість накладення арешту на майно у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову, буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог; у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів, боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.
Водночас, в контексті додаткової гарантії позивача на отримання присудженої на його користь суми грошових коштів, тобто реального виконання судового рішення у випадку задоволення позову, необхідно саме в першу чергу клопотати про накладення арешту на предмет спору, тобто в даному випадку саме на грошові кошти відповідача, а вже на додаток на інше його майно. При цьому такий арешт має здійснюватися лише в межах розміру позовних вимог (спірної суми).
Адже, як свідчить стала практика Верховного Суду при вирішенні подібних процесуальних питань, допускається можливість застосування заходів забезпечення позову шляхом одночасного накладення арешту як на грошові кошти, що належать відповідачу, так і на майно, яке належить останньому, але саме у межах суми, яка була б достатньою для відповідного стягнення, у випадку недостатності арештованих грошових коштів, тобто лише в межах різниці між сумами ціни позову та арештованих грошових коштів (постанови від 03.03.2023 у справі №905/448/22, від 08.07.2024 у справі №916/143/24).
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що Прокурором не наведено достатніх обґрунтувань та не доведено належними доказами, яким чином невжиття заходів до забезпечення позову може призвести до утруднення або до неможливості виконання судового рішення у разі задоволення позову. 
Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи усі фактичні обставини справи, встановлені місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, а також доводи апеляційної скарги Фастівської окружної прокуратури, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що ухвала Господарського суду Київської області від 06.04.2026 відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.
Під час апеляційного перегляду спору не підтвердились доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм статей 136, 137 ГПК України.
Також, судом першої інстанції враховано актуальну практику Верховного Суду щодо вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача.
Колегія суддів також вважає слушними доводи відзиву Товариства, зокрема про те, що Прокурором у заяві про забезпечення позову не дотримано принципу співмірності заходів забезпечення позову із заявленими вимогами та не наведено належного обґрунтування необхідності застосування саме такого ступеня обмеження права власності відповідача. Прокурор фактично просить накласти арешт на весь комплекс нерухомого майна без наведення його ринкової вартості, без визначення співвідношення між вартістю майна та сумою позовних вимог, а також без доведення тих обставин, що менш обтяжливі заходи забезпечення позову не можуть забезпечити належний захист інтересів позивача.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доказів і доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. 
За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України», очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника - Фастівську окружну прокуратуру.
Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 271, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, суд - 

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Фастівської окружної прокуратури на ухвалу Господарського суду Київської області від 06.04.2026 у справі № 911/824/26 - залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 06.04.2026 у справі №911/824/26 залишити без змін.
3. Матеріали оскарження №911/824/26 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строки, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.
Повний текст постанови складено 28.05.2026. 

Головуючий суддя А.О. Мальченко 

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко