Справа № 126/1522/25
Провадження № 22-ц/801/874/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Губко В. І.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року	Справа № 126/1522/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 29 січня 2026 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
Рішення ухвалив суддя Губко В. І.
Рішення ухвалено за відсутності сторін у м. Бершадь 
Повний текст рішення виготовлено 29 січня 2026 року,

Встановив:
У липні 2025 року ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 106901 від 21 січня 2020 року в сумі 5020,00 грн. та судові витрати в справі.
Позов мотивовано тим, що 21 січня 2020 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 106901 про надання фінансового кредиту, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Підписуючи договір відповідач підтвердив, що він ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. Відповідно до кредитного договору ТОВ «ЗАЙМЕР» надало відповідачу фінансовий кредит в розмірі 1000,00 грн., дата надання кредиту: 21 січня 2020 року, строк кредиту: 30 днів, валюта кредиту: UAН, стандартна процентна ставка 2 % в день або 730% річних.
28 жовтня 2021 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу № 01-28/10/2021, відповідно до умов якого ТОВ «ЗАЙМЕР» відступило ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 28 жовтня 2021 року до договору факторингу № 01-28/10/2021, ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 .
Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором станом на 16 квітня 2025 року загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 5020,00 грн., яка складається з: прострочена заборгованість за сумою кредиту в розмірі 1000,00 грн.; прострочена заборгованість за процентами в розмірі 4020,00 грн.
Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 29 січня 2026 року позов ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.
Стягнуто ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» заборгованість за кредитним договором № 106901 від 21 січня 2020 року в сумі 5020,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» витрати по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 10 500,00 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі у зв`язку з пропуском строків позовної давності, а у разі незастосування строків позовної давності змінити рішення суду першої інстанції з урахуванням викладених в апеляційній скарзі обставин.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив вказані докази у справі та не надав їм належної правової оцінки, а тому дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача процентів, які були нараховані поза межами, погодженого сторонами договору позики, строку кредитування. 
Окрім цього ОСОБА_1 не був повідомлений належним чином про дату та час слухання справи в суді першої інстанції та не отримував позовну заяву і додані до неї документи, а дізнався про рішення суду з додатку Дія, що не є належним повідомленням, передбаченим ЦПК України. 
При цьому відповідач зазначив, що кредитний договір № 106901 укладено 21 січня 2020 року. Строк дії договору - 30 днів, тобто до 20 лютого 2020 року. Оскільки 15 липня 2025 року було відкрито провадження по справі в суді першої інстанції, то позивач ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ», звернувся до суду із цим позовом після 20 лютого 2023 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, який ОСОБА_1 просить застосувати при розгляді справи в апеляційному провадженні, у зв`язку із не можливістю на підставі наведених обставин звернення з цим клопотання в суді першої інстанції.
Окрім того, відповідач вважає, що стягнуті судом першої інстанції витрати на правничу допомогу в розмірі 10 500,00 грн., є неспівмірними з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи. Так, розгляд справи здійснювався без присутності позивача. Дана справа є незначної складності, та є типовою для фактора, участі в судових засіданнях представник позивача не брав.
Позивач ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» у встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу відповідача не надав.
15 квітня 2026 року через підсистему «Електронний суд» позивачем подано додаткові пояснення на апеляційну скаргу, у якому товариство заперечило проти доводів апеляційної скарги, просить її залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.
Судом встановлено, що 21 січня 2020 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 106901 про надання фінансового кредиту.
Відповідно до п. 1.1 кредитного договору товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 1000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку і на умовах, визначених цим договором.
Пунктом 1.2. кредитного договору передбачено, що кредит надається строком на 30 днів, тобто до 19 лютого 2020 року. Строк дії договору 30 днів, але в будь-якому випадку договір діє до повного його виконання сторонами.
Відповідно до п. 1.3. кредитного договору клієнт сплачує товариству 730% річних від суми кредиту в розрахунку 2% на добу. Тип процентної ставки - фіксована.
Згідно п. 1.4 кредитного договору кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом.
Відповідно до п. 2.3. кредитного договору обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту клієнту до дня повного погашення заборгованості за кредитом включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом. 
Як вбачається з довідки про ідентифікацію підписання кредитного договору № 106901 від 21 січня 2020 року відбулось в інформаційно-телекомунікаційні системі з використанням одноразового ідентифікатора, який надіслано на номер телефону НОМЕР_1 .
Відповідно до інформаційної довідки ТОВ «Платежі Онлайн» 21 січня 2020 року було здійснено наступний успішний переказ грошових коштів в сумі 1000,00 грн. на платіжну карту НОМЕР_2 , емітовану в PRIVAT BANK.
28 жовтня 2021 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу № 01-28/10/21, відповідно до умов якого ТОВ «ЗАЙМЕР» відступило ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» за оплату належні йому права вимоги до боржників, вказаних в реєстрі боржників.
Відповідно до реєстру боржників від 28 жовтня 2021 року до договору факторингу № 01-28/10/21, ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 на загальну суму 5020,00 грн., з яких залишок по тілу кредиту 1000,00 грн., залишок по відсотках 4020,00 грн.
Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором станом на 16 квітня 2025 року загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 5020,00 грн., яка складається з: прострочена заборгованість за сумою кредиту в розмірі 1000,00 грн.; прострочена заборгованість за процентами в розмірі 4020,00 грн.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_1 порушив свої зобов`язання стосовно своєчасного повернення суми отриманого кредиту та сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість за кредитним договором № 106901 від 21 січня 2020 року в сумі 5020,00 грн. 
Також за правилами ч.1, п. 1) ч. 3 ст. 133, ч. 2 ст. 137, п. 1) ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача судові витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема, витрати понесені позивачем на професійну правничу допомогу в сумі 10 500,00 грн. При цьому суд зазначив, що підстав для зменшення такої суми витрат, чи невідповідність її розміру критерію розумності, співмірності із складністю справи та проведеним обсягом робіт, в ході судового розгляду встановлено не було.
Апеляційний суд не може в повній мірі погодитись із такими висновками суду першої інстанції.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
З матеріалів справи вбачається, що договір про надання фінансового кредиту № 106901 від 21 січня 2020 року відповідачем ОСОБА_1 укладено шляхом його підписання електронним підписом з одноразовим ідентифікатором № KL3784.
У справі № 524/5556/19 Верховний Суд дійшов висновку про те, що одноразовим ідентифікатором є комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Відповідно, використання для підписання договорів позики електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який містить тільки комбінацію цифр, узгоджується із вимогами законодавства.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2023 року у справі № 757/22453/20-ц, від 26 лютого 2024 року у справі № 752/6020/21. 
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, встановивши, що кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка відповідачу не належить, дійшов обґрунтованого висновку про факт укладення кредитного договору.
Подібні правові за змістом висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20, від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20, від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача процентів, які були нараховані поза межами, погодженого сторонами договору позики, строку кредитування, апеляційним судом відхиляються у зв`язку з безпідставністю. 
Як уже зазначено, відповідно до п. 1.3. кредитного договору клієнт сплачує товариству 730% річних від суми кредиту в розрахунку 2% на добу. Тип процентної ставки - фіксована.
Відповідно до п. 2.3. кредитного договору обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту клієнту до дня повного погашення заборгованості за кредитом включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом. 
Апеляційний суд звертає увагу, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 201/13593/19, від 11 грудня 2024 року у справі № 725/5919/19 та інших).
Апеляційний суд вважає, що при укладенні кредитного договору відповідач був повідомлений про розмір відсотків, порядок їх сплати та інші суттєві обставини договору, і добровільно уклав цей договір, підписавши його без будь-яких застережень, та користувався отриманими коштами.
При цьому положення укладеного відповідачем кредитного договору про № 106901 від 21 січня 2020 року є чіткими, конкретно визначеними та такими, що не допускають подвійного тлумачення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2020 року в справі № 559/1605/18 зроблено висновок по застосуванню пункту 3 статті 3, статті 627 ЦК України та вказано, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору; у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування певних підстав.
Відтак, з огляду на свободу договору, яка передбачена статтею 6, 627 ЦК України, сторони на власний розсуд визначили строк кредитування у 30 календарних днів по завершенню якого у відповідача виник обов`язок повернути грошові кошти, а також передбачили право кредитора нараховувати відсотки у визначеному договором розмірі за фактичну кількість календарних днів користування кредитом.
При цьому договір та його умови в судовому порядку не оскаржувались, не визнавалися недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню сторін.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про сплату ним заборгованості (повністю чи частково) чи про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку. Так само суду не надано жодних доказів, на підтвердження фактичної незгоди відповідача з умовами договору, адже договір розірваний не був, його умови в судовому порядку не оскаржувались, не визнавалися недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню сторін.
Підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 засвідчив, що погодився на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, а доводи приведені в апеляційній скарзі цього не спростовують.
Не заслуговує на увагу і посилання в апеляційній скарзі на нібито неналежне повідомлення відповідача ОСОБА_1 про дату та час слухання справи в суді першої інстанції та неодержання кореспонденції суду.
Матеріали справи містяться конверти, яким відповідачу ОСОБА_1 було надіслано копію позовної заяви разом з ухвалою про відкриття провадження у справі та судові повістки-повідомлення. Зазначена кореспонденція повернута до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 26-27, 39-42).
Суд першої інстанції надсилав вказану кореспонденцію за адресою реєстрації відповідача ОСОБА_1 , отриманою з Відділу «Центр надання адміністративних послуг» Бершадської міської ради: Вінницька область, Гайсинський район, с. Бирлівка, вул. Будівельників, буд. 29 (а. с. 24). Водночас цю ж адресу відповідачем зазначено і в поданій представником через підсистему «Електронний Суд», апеляційній скарзі (а. с. 51-56), що свідчить про збіг її місця реєстрації та фактичного проживання.
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 у справі № 911/3142/19 зазначав, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17, у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-6).
Неотримання відповідачем відповідних процесуальних документів можливе виключно через недотримання відповідачем вимог законодавства щодо забезпечення отримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням (поштовою адресою), що слід розцінювати як фактичну відмову від отримання адресованих йому судових рішень.
У постанові Верховного Суду від 03 листопада 2025 року у справі № 917/2317/24 зроблено висновок, що особи, які беруть участь у справі вважаються належним чином повідомлені, якщо ухвали, рішення були надіслані за належною адресою. Суд не зобов`язаний розшукувати учасника справи, а керується тільки адресою, вказаною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Отже, у разі, якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.
До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 11 червня 2021 року у справі № 2-6236/11.
Тому з урахуванням правових висновків Верховного Суду, судове рішення вважається врученим, зокрема, у день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про закінчення строку зберігання поштового відправлення чи відсутності адресата за належною адресою.
Отже, матеріали справи підтверджують належне направлення судової кореспонденції за офіційною адресою відповідача, а тому посилання на неналежне повідомлення є безпідставними. 
Слід також звернути увагу на те, що, незважаючи на неотримання поштової кореспонденції, апеляційну скаргу відповідачем подано в межах строку на апеляційне оскарження рішення суду, визначеного ч. 1 ст. 354 ЦПК України, що додатково свідчить про обізнаність ОСОБА_1 про розгляд справи судом.
Щодо доводів відповідача про сплив строку позовної давності колегія суддів зазначає наступне.
Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
З матеріалів справи вбачається, що договір про надання фінансового кредиту № 106901 укладено 21 січня 2020 року на строк 30 днів, але в будь-якому випадку договір діє до повного його виконання сторонами.
Право вимоги за зазначеним договором відступлено 28 жовтня 2021 року.
Пунктом 12 Кінцевих та Перехідних положень ЦК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
11 березня 2020 року Кабінет міністрів України виніс постанову № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено на всій території України згідно з Постановами Кабінету Міністрів України.
Відтак, на період дії зазначених вище постанов Кабінету Міністрів України строки позовної давності продовжувалися.
Також, пунктом 19 Кінцевих та Перехідних положень ЦК України (на момент подання позову) передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Враховуючи, що з 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан, який діяв і станом на момент подання позову, підстави для застосування строків позовної давності відсутні.
З урахуванням усього викладеного, доводи апеляційної скарги в частині, що стосується предмета позову, є неспроможними, у зв`язку з чим апеляційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає.
Водночас апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги в тому, що стягнуті судом першої інстанції витрати на правничу допомогу в розмірі 10 500,00 грн. є неспівмірними з огляду на критерій розумної необхідності таких витрат у цій справі.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина перша, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Правнича допомога позивачеві у суді першої інстанції надана адвокатом Пархомчуком С. В. на підставі договору про надання правової допомоги від 29 грудня 2023 року. Згідно акту про отримання правової допомоги від 15 вересня 2025 року, сума наданих послуг відповідно до договору складає 10 500,00 грн.
Судом враховуються заперечення відповідача, щодо розміру витрат на правничу допомогу, зазначені в апеляційній скарзі, а саме те, що витрати на професійну правничу допомогу, заявлені у позові, порушують принцип розумності та є неспівмірними складності справи.
Із змісту частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірність у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 775/9215/15ц). 
Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 у справі № 904/4507/18.
Із урахуванням конкретних обставин суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо (постанова Верховного Суду від 02 лютого 2024 року у справі № 910/9714/22).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З матеріалів справи вбачається, що участь представника позивача у справі фактично обмежилася складанням та поданням позовної заяви, яка не відзначається підвищеною складністю з огляду на типовість вимог у справах цієї категорії, а також на незначний розмір ціни позову - 5 020,00 грн.
На підставі викладеного, витрати на правничу допомогу у розмірі 10500,00 грн., на переконання колегії суддів апеляційного суду, є неспівмірними із складністю даної справи та виконаним адвокатом об`ємом роботи, витраченого часу під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій, розмір таких витрат не відповідає критерію реальності, розумності їхнього розміру та їх необхідності.
Враховуючи зазначене, з урахуванням практики Верховного Суду щодо стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь позивача ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ», що відповідатиме обставинам та матеріалам справи.
Отже, апеляційний суд вважає за можливе стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» понесені витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції у сумі 1000,00 грн., що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, виходячи із конкретних обставин справи, з урахуванням її складності, ціни позову та необхідних процесуальних дій сторони.
За таких обставин з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» підлягають стягненню судові витрати понесені у суді першої інстанції: витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн.; витрати зі сплати судового збору у сумі 2422,40 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині розподілу судових витрат з прийняттям нового рішення у цій частині. В решті рішення суду слід залишається без змін.
Відповідно до положень пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).
На підставі викладеного і керуючись ст. 141, 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 29 січня 2026 року скасувати в частині розподілу судових витрат та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ» (місцезнаходження 04080, м. Київ, вул. Кирилівська будинок 82, офіс 7, код ЄДРПОУ 42228158) витрати по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 1000,00 грн.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	І. В. Міхасішин