ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 р. 	Справа № 520/4290/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Семененко М.О.,
Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.04.2026, головуючий суддя І інстанції: Тітов О.М., м. Харків, повний текст складено 30.04.26 по справі № 520/4290/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві   
про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві), в якому просила суд:
- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо нескладання та ненадання до відповідного органу Управління Державної казначейської служби України подання про повернення ОСОБА_1 помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна в розмірі 24780,00 грн, сплачений згідно платіжної інструкції від 23.10.2025 № 1.368595485.1;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві сформувати та подати до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві подання про повернення ОСОБА_1 збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна в розмірі 24780,00 грн, сплаченого згідно платіжної інструкції від 23.10.2025 № 1.368595485.1.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що при нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу квартири, позивачем сплачено збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна в розмірі 1% від його вартості у сумі: 24780,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 23.10.2025 № 1.368595485.1. Позивач зазначає, що придбала житло вперше, відповідно до Закону України "Про збір та обов`язкове державне пенсійне страхування" від 26 червня 1997 року № 400/97-ВР (далі - Закон № 400/97-ВР) звільнена від обов`язку сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі нерухомого майна, у зв`язку з чим звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України із заявою, в якій просила сформувати та подати до органів державної казначейської служби подання про повернення помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 24780,00 грн. Однак, листом від 01.01.2026 №2600-0603-8/378 ГУ ПФУ в м. Києві повідомив, зокрема, що органи Пенсійного фонду не наділені повноваженнями щодо визначення прав власності громадян на нерухоме майно та звільнення від сплати збору осіб, що придбавають майно вперше та відмовив у складенні подання на повернення збору з операції купівлі-продажу майна за відсутності для цього підстав. Відтак, позивач вважає відмову пенсійного фонду безпідставною, незаконною та такою, що порушує її права на отримання відшкодування помилково сплачених коштів.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.04.2026 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.
Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо нескладання та ненадання до відповідного органу Управління Державної казначейської служби України подання про повернення ОСОБА_1 помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна в розмірі 24780,00 грн, сплачений згідно платіжної інструкції від 23.10.2025 № 1.368595485.1.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві сформувати та подати до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві подання про повернення ОСОБА_1 збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна в розмірі 24780,00 грн, сплаченого згідно платіжної інструкції від 23.10.2025 № 1.368595485.1.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1331,20 грн.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 р. № 866 "Про внесення змін до Порядку сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій" (далі - Постанова №866), що набрала чинності 26.09.2020 ( тобто до укладення угоди позивачем) визначено чіткий перелік документів, яким фізична особа має підтвердити своє право на пільгу - звільнення від сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу житла Натомість позивач при зверненні до Пенсійного Фонду України (далі - ПФУ) не надавала таких документів.
При подачі заяви від 05.12.2025 року позивача до ПФУ, остання не надала повний перелік документів, а саме документ, про відсутність частки в спільному майні подружжя. Натомість згідно паспорту позивача перебуває у шлюбі зі ОСОБА_2 , однак витягу з Державного реєстру речових прав щодо її чоловіка не було надано і визначити, чи придбавав житло чоловік позивача в період шлюбу неможливо, а отже не підтверджено факт придбання житла вперше. Тому, відповідно, не надано всіх документів, визначених у пункту 15-2 Порядку сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженого,затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 листопада 1998 р. № 1740 (далі - Порядок №1740). Умовою звільнення від сплати збору Порядок № 1740 визначає відсутність факту купівлі житла, зокрема як частки в спільному майні подружжя. В разі придбання житла на ім`я одного з подружжя за спільні кошти в період зареєстрованого шлюбу, другий з подружжя (колишнього подружжя) має право на частку у праві спільної сумісної власності подружжя на житло, якщо інше не визначено умовами шлюбного договору, що також не дозволяє застосувати пункт «в», як підставу для звільнення від сплати збору. Також вказані документи не можуть бути перевірені відповідачем, оскільки відповідач не має доступу до реєстрів.
Зазначає, що у зв`язку з прийняттям Постанови № 866, нотаріус при посвідченні договору купівлі-продажу нерухомого майна встановлює факт придбавання його вперше (чи не вперше). Отже, проведена позивачем сплата збору у розмірі 1 відсотка від вартості нерухомого майна, зазначеної в договорі купівлі-продажу такого майна, свідчить про те, що майно придбавалося позивачем не вперше, що встановив нотаріус.
З цього випливає, що позивач, сплативши збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна, не скористалася правом, яке дозволяє звільнення від сплати останньої на підставі Порядку.
В додатках до позовної заяви відсутні докази, що при зверненні до ПФУ позивачем надавались всі документи, що підтверджують її право на звільнення від сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна.
Вказані вище обставини, на думку відповідача, в сукупності свідчать про відсутність протиправних дій ГУ ПФУ в М. Києві, що не було враховано судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного судового рішення.
Позивач скористалася своїм правом та надала до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що посилання відповідача на статті 60 та 70 Сімейного кодексу України (далі - СК України) є безпідставними, оскільки зазначені норми не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки чоловік позивача помер у 2008 році, що підтверджується свідоцтвом про смерть, долученим до цього відзиву. Відповідно до статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок смерті одного з подружжя. Після смерті особи виникають не сімейні, а спадкові правовідносини. Відповідно до статей 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) після смерті особи її права та обов`язки переходять до спадкоємців у порядку спадкування. Таким чином, на момент придбання квартири та виникнення спірних правовідносин режим спільної сумісної власності подружжя вже не існував. Більше того, навіть за умови наявності у померлого чоловіка будь-яких прав на нерухоме майно за життя, такі права не можуть автоматично вважатися правами позивача. Після смерті особи її майно входить до складу спадщини та переходить спадкоємцям у порядку, встановленому законом. Відповідач не надав жодного доказу того, що позивач приймала спадщину, отримувала свідоцтво про право на спадщину або набувала право власності на будь-яке житло внаслідок спадкування після смерті чоловіка.
Щодо посилання відповідача на відсутність доступу до державних реєстрів, позивач зазначає, що це не може бути підставою для обмеження права громадянина на повернення помилково сплачених коштів. Недосконалість організаційного забезпечення діяльності суб`єкта владних повноважень не може покладатися на заявника та створювати для нього додаткові обов`язки, не передбачені законом. Орган державної влади не вправі відмовляти особі у реалізації права, гарантованого законом, з мотивів відсутності технічної можливості самостійно перевірити певні відомості.
Безпідставним є також твердження відповідача про те, що факт сплати збору при нотаріальному посвідченні договору нібито свідчить про придбання житла не вперше. Сам факт сплати збору не свідчить про відсутність права на пільгу та не позбавляє особу права на повернення помилково сплачених коштів. Верховний Суд у постанові від 25.11.2021 у справі №280/9714/20 прямо зазначив, що сплата збору під час нотаріального оформлення договору сама по собі не свідчить про відсутність у особи права на звільнення від його сплати.
Також позивач звертає увагу на те, що ПФУ не надав жодного належного та допустимого доказу того, що позивачка до моменту укладення договору купівлі-продажу квартири раніше набувала право власності на житло шляхом купівлі, приватизації, дарування чи спадкування. Усі доводи апеляційної скарги ґрунтуються виключно на припущеннях щодо можливого існування у минулому певних майнових прав.
У зв`язку з наведеним, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 308, п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 23.10.2025 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак І.В. та зареєстрований в реєстрі за №2693, згідно із яким позивач придбала квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
При цьому, 23.10.2025 позивачем було сплачено збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі - продажу нерухомого майна в розмірі 24780,00 грн, сплата якого підтверджується копією платіжної інструкції від 23.10.2025 № 1.368595485.1.
Позивач звернулася до відповідача із зверненням про повернення збору з операцій купівлі - продажу нерухомого майна.
Листом від 01.01.2026 № 2600-0603-8/378 ГУ ПФУ у місті Києві повідомило позивача, що підстави для складення подання на повернення збору з операцій купівлі-продажу нерухомого майна відсутні.
Так, відповідачем фактично відмовлено позивачу у поверненні сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна вперше.
Позивач, вважаючи вказану відмову протиправною, а свої права порушеними, звернулася із даним позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що житла за позивачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності не зареєстровано, крім права власності на квартиру, при придбанні якої сплачено збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу квартири згідно з копією платіжної інструкції від 23.10.2025 № 1.368595485.1. Матеріали даної справи не містять належних та допустимих доказів, які б спростовували твердження позивача про придбання нею житла вперше, чи підтверджували б реєстрацію на праві приватної власності за нею будь-якого іншого нерухомого майна, а також та свідчили б про відсутність у неї права на звільнення від сплати збору. Відповідачем протилежного не доведено. За таких обставин, суд дійшов висновку, що за даною операцією купівлі-продажу нерухомого майна позивачем було безпідставно сплачено збір на обов`язкове державне пенсійне страхування. Також суд дійшов висновку, що оскільки повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а таким органом є ПФУ, то саме на відповідача покладено обов`язок щодо формування та надання до органів Державної казначейської служби подання про повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову з таких підстав.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон №400/97-ВР визначає порядок справляння та використання збору на обов`язкове державне пенсійне страхування.
Відповідно до п. 9 ст. 1 Закону №400/97-ВР платниками збору на обов`язкове пенсійне страхування є: зокрема, фізичні особи, які придбавають нерухоме майно, за винятком, зокрема громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.
Нерухомим майном визнається жилий будинок або його частина, квартира, садовий будинок, дача, гараж, інша постійно розташована будівля, а також інший об`єкт, що підпадає під визначення групи 3 основних засобів та інших необоротних активів згідно з Податковим кодексом України.
Нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється за наявності документального підтвердження сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна.
Суми збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна сплачуються платниками цього збору за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса.
Відповідно до ст. 2 Закону №400/97-ВР об`єктом оподаткування для платників збору, визначених пунктом 9 статті 1 цього Закону, є вартість нерухомого майна, зазначена в договорі купівлі-продажу такого майна.
Питання сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій на виконання вказаного Закону регулює Порядок №1740.
Відповідно до п. 15-1 Порядку №1740 збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна сплачується, зокрема фізичними особами, які придбавають нерухоме майно, у розмірі 1 відсотка від вартості нерухомого майна, зазначеної в договорі купівлі-продажу такого майна, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.
Нерухомим майном визнається жилий будинок або його частина, квартира, садовий будинок, дача, гараж, інша постійно розташована будівля, а також інший об`єкт, що підпадає під визначення групи 3 основних засобів та інших необоротних активів згідно з Податковим кодексом України.
Відповідно до п. 15-2 Порядку №1740 (з урахуванням внесених змін Постановою № 866) збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі нерухомого майна не сплачується, якщо:
б) право власності на житло, отримане фізичною особою в результаті його приватизації, відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";
в) особа придбаває житло вперше, що підтверджується заявою фізичної особи про те, що вона не має та не набувала права власності на житло (в тому числі не приватизовувала, не успадковувала, не отримувала у дар, не купувала, зокрема як частку в спільному майні подружжя), та відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (з урахуванням відомостей з невід`ємної архівної складової частини цього Реєстру про набуття, зміну і припинення речових прав на нерухоме майно, про внесені зміни до відповідних записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) про відсутність зареєстрованих за такою особою прав власності на житло, а також даними про невикористання житлових чеків для приватизації або використання їх для приватизації частки майна державних підприємств і земельного фонду. Документом, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідки з місць проживання (після 1992 року);
г) особа перебуває у черзі на одержання житла, що підтверджується документом, виданим органом, до компетенції якого належить ведення обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов.
Відповідно до п. 15-3 Порядку №1740 (з урахуванням внесених змін Постановою №866) нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється за наявності документального підтвердження сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна.
Документом, що підтверджує сплату збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна, є платіжне доручення платника збору про перерахування сум збору на бюджетні рахунки для зарахування надходжень до державного бюджету, відкриті в головних управліннях Казначейства. Копія такого платіжного доручення зберігається в нотаріуса, який посвідчив договір.
Суми збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна сплачуються платниками, зазначеними у пункті 15-1 цього Порядку, за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса.
Нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється без документального підтвердження сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна за наявності зазначених у підпунктах в і г пункту 15-2 цього Порядку інформації та документів, що підтверджують звільнення від сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування.
Пунктом 18 Порядку №1740 визначено, що облік сум збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій ведеться відповідно до законодавства.
Повернення помилково або надміру сплачених сум збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій здійснюється у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України та нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання, щодо повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.
Процедура повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів визначена Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, розробленим на виконання статей 43, 45, 78 та 112 Бюджетного кодексу України та затвердженим наказом Міністерства фінансів України 03.09.2013 №787 (далі - Порядок № 787).
Приписами п. 5 глави I Порядку №787 передбачено, що повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету або повернення на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, або перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, здійснюється за поданням (висновком, повідомленням) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за судовим рішенням, яке набрало законної сили.
У разі повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи ДПС та органи Держмитслужби) орган, що контролює справляння надходжень бюджету, засобами системи Казначейства формує подання в електронній формі згідно з додатком 1 до цього Порядку та подає його до відповідного головного управління Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету, Казначейства.
Заява про повернення (перерахування) коштів з бюджету складається та подається платником до органу, що контролює справляння надходжень бюджету, з платежу, який підлягає поверненню (крім повернення судового збору, за виключенням помилково зарахованого), із обов`язковим зазначенням інформації в такій послідовності: найменування платника (суб`єкта господарювання) (латиницею у разі повернення коштів в іноземній валюті), код за ЄДРПОУ (для юридичної особи) або прізвище, ім`я, по батькові (за наявності) фізичної особи (латиницею у разі повернення коштів в іноземній валюті), реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер) або серія (за наявності) та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та мають відмітку у паспорті), місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи (латиницею у разі повернення коштів в іноземній валюті) та номер контактного телефону (за згодою), причина повернення (перерахування) коштів з бюджету, найменування банку або небанківського надавача платіжних послуг, місцезнаходження банку (у разі повернення коштів в іноземній валюті (латиницею)), в якому відкрито рахунок отримувача коштів, та реквізити такого рахунка (латиницею у разі повернення коштів в іноземній валюті), номер карткового рахунка отримувача коштів (за наявності).
Аналіз наведених вище норм вказує на те, що чинне законодавство передбачає те, що починаючи з 26.09.2020, визначено механізм, за умови дотримання якого фізична особа, що придбаває житло вперше, не сплачує збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі нерухомого майна (житла) при нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу.
Зокрема, держава чітко визначила коло осіб, які у розумінні Закону №400/97-ВР вважаються такими, що придбавають житло вперше (до придбання житла особа не набувала права власності на інше житло в будь-який із перелічених способів: не приватизувала державний житловий фонд, не успадковувала, не отримувала у дар, не купувала, зокрема як частку в спільному майні подружжя); перелік документів, які особа має зібрати та надати для підтвердження того, що вона вперше придбаває житло.
Отже, згідно чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, фізична особа, що придбаває житло вперше та, відповідно, не є платником збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі нерухомого майна (житла), не сплачує збір при нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу.
Для цього фізична особа подає нотаріусу:
- заяву про те, що вона не має та не набувала права власності на житло (в тому числі не приватизовувала, не успадковувала, не отримувала у дар, не купувала, зокрема як частку в спільному майні подружжя);
- відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (з урахуванням відомостей з невід`ємної архівної складової частини цього Реєстру про набуття, зміну і припинення речових прав на нерухоме майно, про внесені зміни до відповідних записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) про відсутність зареєстрованих за такою особою прав власності на житло;
- дані про невикористання житлових чеків для приватизації або використання їх для приватизації частки майна державних підприємств і земельного фонду. Документом, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідки з місць проживання (після 1992 року).
Колегія суддів зазначає, що за умови отримання від фізичної особи таких документів нотаріус на підставі абз. 4 п. 15-3 Порядку №1740 здійснює нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна без документального підтвердження сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна.
Якщо ж особа не скористалася цим механізмом на стадії посвідчення договору в нотаріуса та помилково сплатила збір, то вона вправі скористатися ним вже після посвідчення нотаріусом договору, подавши відповідному територіальному органу Пенсійного фонду визначені пп. “в” п. 15-2 Порядку №1740 інформацію та пакет документів, що підтверджують звільнення від сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, для формування відповідного подання про повернення безпідставно сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування.
Аналогічний правовий підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 25.11.2021 у справі №280/9714/20, в якій вирішувалося питання, чи є позивач, який придбав квартиру, платником збору на обов`язкове пенсійне страхування з операції купівлі нерухомого майна.
Отже, законодавством передбачено, що у випадку помилкової сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна покладено на особу обов`язок подання пакету документів, встановленого Порядком №1740, для виникнення у пенсійного органу обов`язку формування подання про повернення помилково сплачених коштів.
З матеріалів справи, колегією суддів встановлено, що позивач 05.12.2025 звернулася до ГУ ПФУ в м. Києві із заявою про повернення помилково сплаченого збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна.
Відповідач, відмовляючи у складенні подання на повернення збору з операцій купівлі-продажу нерухомого майна у листі від 01.01.2026 за № 2600-0603-8/378 зазначив, що відповідно до пункту 5.4. Договору купівлі-продажу квартири від 23.10.2025р. квартира набувається в особисту власність Покупця, оскільки грошова компенсація за житловим сертифікатом на придбання житла виділена за знищене житло - квартиру, яка була особистою власністю Покупця. Покупець відповідно до зазначеного договору - ОСОБА_1 . Отже, надані ОСОБА_1 документи не свідчать про придбання нею житла вперше і про звільнення від сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, тому не є підставою для висновку про помилковість сплати цього збору при посвідченні договору.
Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, колегія суддів зазначає таке.
Так, єдиною підставою для відмови у формуванні подання про повернення збору з операції купівлі-продажу нерухомого майна, відповідач вказує на те, що позивач раніше мала у власності квартиру.
Однак, таке посилання відповідача, колегія суддів вважає помилковим, враховуючи особливості спірних правовідносин, оскільки, як встановлено з матеріалів справи, а саме з витягу з Державного реєстру речових прав від 22.10.2025 за №448877014, речове право на об`єкт житлової нерухомості - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , яка була у власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, припинено за заявою про припинення права власності у зв`язку зі знищенням майна - 18.10.2025.
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав від 23.10.2025 за №449080341 ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві приватної власності і зареєстрована на підставі договору купівлі-продажу квартири за №2693 від 23.10.2025.
Станом на дату придбання квартири (23.10.2025) за адресою: АДРЕСА_1 , у власності ОСОБА_1 іншого нерухомого майна, окрім вказаної вище квартири не було, що підтверджується витягом із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 05.12.2025 за №455123277.
При цьому, варто зауважити, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , була придбана позивачем не з метою покращення житлових умов, інвестування чи збільшення житлового фонду, а виключно в межах державного механізму компенсації за житло, втраченого внаслідок його знищення. Придбання житла за житловим сертифікатом у даному випадку є способом відновлення порушеного права на житло, а не набуття додаткового об`єкта нерухомості.
Доводи відповідача про те, що особа вже мала об`єкт нерухомості у власності, призводять до ситуації, за якої особа, яка втратила єдине житло внаслідок його знищення, опиняється у менш сприятливому становищі порівняно з особою, яка ніколи його не мала.
Такий підхід, на думку колегії суддів, не відповідає меті законодавства про компенсацію за знищене майно та принципам справедливості, добросовісності й розумності, закріпленим у законодавстві України.
Також, слід звернути увагу, що чинне законодавство України не містить прямої норми, яка б встановлювала обов`язок сплачувати збір на обов`язкове державне пенсійне страхування у випадку придбання житла за житловим сертифікатом після припинення права власності на знищений об`єкт нерухомості. За відсутності чіткого нормативного регулювання неоднозначність повинна тлумачитися на користь особи, а не суб`єкта владних повноважень.
З огляду на наведене, колегія суддів доходить висновку, що сам по собі факт того, що позивач у минулому мала у власності нерухоме майно, яке згодом було знищене та право власності на яке припинено (18.10.2025) до придбання нового житла (23.10.2025), не є безумовною підставою для відмови у застосуванні передбаченої законом пільги та поверненні помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна.
При цьому, інших недоліків на підставі яких у відповідача відсутній обов`язок для формування подання про повернення сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна, відмова відповідача оформлена листом від 01.01.2026 за № 2600-0603-8/378 не містить.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем надано не повний пакет документів, визначених п. 15-2 Порядку №1740 та не надано документ про відсутність частки в спільному майні подружжя, колегія суддів не бере до уваги, з огляду на те, що при розгляді заяви позивача від 05.12.2025 про повернення сплаченого збору відповідач не посилався на неповному поданих документів, не зазначав про відсутність будь-якого документа та не пропонував позивачу усунути такі недоліки чи подати додаткові документи. За таких обставин, зазначені доводи не можуть вважатися належним обгрунтуванням правомірності дій відповідача та не спростовують висновків суду першої інстанції. 
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивач сплативши у нотаріуса збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна не скористався правом на звільнення від сплати цього збору на підставі Порядку №1740, колегія суддів повторює, що навіть якщо ж особа не скористалася цим механізмом на стадії посвідчення договору в нотаріуса та помилково сплатила збір, то вона вправі скористатися ним вже після посвідчення нотаріусом договору, подавши відповідному територіальному органу Пенсійного фонду визначені в п.15-2 Порядку №1740 інформацію та пакет документів, що підтверджують звільнення від сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, для формування відповідного подання про повернення безпідставно сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування.
Аргументи відповідача про те, що відповідач немає доступу до реєстрів, колегія суддів відхиляє, оскільки відсутність в Україні єдиної системи реєстрації прав на нерухоме майно та позбавлення можливості Пенсійного фонду України та його територіальних відділень встановити факт придбання квартир конкретною особою вперше не може ставитись в провину особі, оскільки не визначення порядку виконання законодавчо закріплених норм не може призводити до порушення чи обмеження прав громадян, які наділені такими правами.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03.07.2018 року у справі №819/33/17, від 14.05.2019 року у справі №813/1514/17 та від 14.08.2019 року у справі №372/1350/17.
Таким чином, виходячи із встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, колегія суддів дійшла висновку, що збір на обов`язкове державне пенсійне страхування в розмірі 1 відсотка від вартості придбаного нерухомого майна сплачений помилково, за відсутності обов`язку здійснювати такий платіж, у зв`язку з чим кошти в сумі 24 780 грн, сплачені позивачем при нотаріальному оформленні договору купівлі-продажу вперше придбаного житла, підлягають поверненню.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що відмова ГУ ПФУ в м. Києві щодо підготовки подання на повернення ОСОБА_1 збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна, оформлена листом від 01.01.2026 №2600-0603-8/378 є протиправною.
Зважаючи на обставини цієї справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Доводи та їх обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
З огляду на вищенаведений підхід, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставин справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.04.2026 по справі № 520/4290/26 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		М.О. Семененко 	
Судді	   	З.Г. Подобайло   І.С. Чалий