ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 529/196/24  Номер провадження 22-ц/814/1345/26	Головуючий у 1-й інстанції Кириченко О. С.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,
суддів: Одринської Т.В., Лобова О.А.,
за участю секретаря судового засідання Філоненко О.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Нагайник Микола Григорович, на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 06 листопада 2025 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом визнання незаконними дій та зобов`язання вчинити певні дії, 

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовної заяви
У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду із позовом до ОСОБА_2 , вказавши третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом визнання незаконними дій та зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказує, що відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 10 липня 2012 року він та його сестри: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які є третіми особами у справі, успадкували після смерті їхньої матері у спільну часткову власність по 1/3 частини земельної ділянки площею 0,2019 га, кадастровий номер 5321080404:04:001:0101, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . 
На час подання позову ще триває процес оформлення ним та третіми особами права власності у порядку спадкування після смерті матері на житловий будинок, господарські будівлі і споруди за цією ж адресою. 
Десь у 2010 році відповідач ОСОБА_2 , яка проживає по сусідству за адресою: АДРЕСА_2 , без будь-якого погодження з його покійною матір`ю та ним, самочинно, до вже існуючого приміщення сараю, добудувала до нього ще одне приміщення на межі з їхньою земельною ділянкою.
Позивач вказує, що навесні 2023 року він запланував встановити новий паркан між його господарством та господарством відповідача. Під час цього він запідозрив, що добудова до сараю побудована відповідачем без дотримання відповідних визначених законодавством відстаней до його межі та ще й частково на його та третіх осіб у справі спільній земельній ділянці з кадастровим номером 5321080404:04:001:0101. 
У квітні 2023 року відповідач відмовила на його усну пропозицію добровільно врегулювати цей спір. 
З метою встановлення дійсних меж та можливого порушення відповідачем його прав на земельну ділянку, у травні 2023 року позивач звернувся до сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_5 , працівник якої - інженер-землевпорядник ОСОБА_6 за результатами винесення меж в натурі встановив, що одна стіна добудови до сараю відповідача повністю розташована на його та третіх осіб у справі спільній земельній ділянці, з однієї сторони на відстані 0,33 м від межі, а з другої сторони на відстані 0,38 м від межі, що підтверджується відповідною схемою. Позивач зазначає, що ця схема остаточно підтвердила те, що відповідачем порушено його права на володіння, користування та розпорядження спільною його з третіми особами у справі земельною ділянкою. 
Крім того, вода, яка стікає з покрівлі вказаної добудови, потрапляє на погріб позивача, внаслідок чого руйнуються стіни всередині погріба. На його наступні неодноразові усні звернення до відповідача впродовж літа-осені 2023 року щодо усунення нею виявлених порушень його прав вона відповідала відмовою. За таких обставин він змушений звернутися до суду із позовом для захисту своїх порушених прав.
Посилаючись на вказане, а також з урахуванням здійснення відповідачем незаконної добудови, яка спричинила і спричиняє щодня реальні перешкоди щодо реалізації позивачем свого права щодо володіння, користування та розпорядження вказаною вище земельною ділянкою, ОСОБА_1 просить: визнати незаконними дії відповідача ОСОБА_2 з побудування нею будівлі до вже існуючої будівлі сараю, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , із розташуванням її частини на належній позивачу, спільно з третіми особами у справі земельній ділянці, кадастровий номер 5321080404:04:0101; зобов`язати відповідача за власний рахунок знести вказану частину побудованої нею будівлі на відстань не менше 1,0 м до межі цієї земельної ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни сараю із забезпеченням влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію цієї земельної ділянки; стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати у справі.
Короткий зміст рішення місцевого суду
Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 06 листопада 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання незаконними дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Вимогу ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення понесених судових витрат у справі у вигляді витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати у справі у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн.
У задоволенні решти вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення понесених судових витрат у справі у вигляді витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
З рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 06 листопада 2025 року не погодився ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку, подавши до суду апеляційну скаргу, в якій прохав суд оскаржуване рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Позиції учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
На думку особи, яка подала апеляційну скаргу, рішення місцевого суду є незаконним, оскільки обставини, що мають значення для справи, були доведені наданими позивачем та дослідженими у судовому засіданні доказами, однак суд першої інстанції помилково дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог.
Позивач зазначає, що він проживає на успадкованій земельній ділянці і за домовленістю із сестрами, які є третіми особами у справі, використовуючи право спільної часткової власності на цю земельну ділянку, користується всією їх спільною, не виділеною кожному із них в натурі, земельною ділянкою, а тому відповідачем порушені законні права власності ОСОБА_1 .
Зауважено, що згідно норм матеріального права, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Позивач вважає, що дослідженими у судовому засіданні доказами встановлено, що відповідач побудувала сарай літ. «Д», 1996 року будівництва, та сарай літ. «Д1», 1985 року будівництва, за адресою: АДРЕСА_2 , з грубими порушеннями вимог пункту 5.6. РСН 341-86, пункту 2.20 ДБН 79-92, пункту 3.25 ДБН 360-92, які діяли на час будівництва, та пункту 6.1.41 ДБН Б.2.2.12:2019, який діє на даний час щодо того, що для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до сусідньої ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни треба приймати не менше 1,00 м, чим беззаперечно порушила права власності на належну позивачу з третіми особами земельну ділянку з кадастровим номером 5321080404:04:001:0101.
Щодо відзиву на апеляційну скаргу
Відзив на апеляційну скаргу з дотриманням вимог ЦПК України до Полтавського апеляційного суду не надходив.
Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції
Позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали, пославшись на викладені у апеляційній скарзі обставини. 
Інші учасники справи, будучи належним чином повідомлені про час, дату та місце проведення судового засідання, на розгляд справи до суду апеляційної інстанції не з`явилися.
Від представника відповідача, крім того, надійшла заява про розгляд справи без її участі. 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.
Процесуальні питання
Щодо меж перегляду рішення суду першої інстанції
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 06 листопада 2025 року у частині стягнення витрат на правничу допомогу учасниками справи не оскаржується, тому апеляційним судом не переглядається.
Щодо поданих до суду апеляційної інстанції доказів
20 січня 2026 року до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання від ОСОБА_1 про долучення доказів у справі, в якому останній прохав суд долучити до матеріалів справи наступні докази: копії свідоцтв про право на спадщину за законом на 1/3 частку ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а також копії витягів про реєстрацію в спадковому реєстрі цих свідоцтв та копії витягів з Державного реєстру речових прав на це майно.
В обґрунтування поданого клопотання зазначено, що 01 грудня 2025 року позивачем було подано апеляційну скаргу на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 06 листопада 2025 року та після цього, а саме 07 січня 2026 року, державний нотаріус видала ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку кожному на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно частин другої, четвертої статті 83 ЦПК України передбачено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно принципу змагальності сторін, що закріплений статтями 2, 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).
Також, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Верховний Суд сформулював усталений правовий висновок про те, що єдиний винятковий випадок, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів із порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №910/11152/19, від 18 червня 2020 року у справі №909/965/16, від 28 липня 2020 року у справі №904/2104/19, від 03 вересня 2024 року у справі №903/753/22.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 10 вересня 2025 року у cправі № 906/127/24 зазначив, що відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів незалежно від причин неподання позивачем таких доказів.
Оскільки докази, які прохає позивач долучити до матеріалів справи, не існували на момент прийняття рішення суду першої інстанції, то суд апеляційної інстанції позбавлений можливості їх прийняття та відповідно врахування під час апеляційного перегляду рішення місцевого суду.
Встановлені обставини справи
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно копій свідоцтв про право на спадщину за законом від 10 липня 2012 року, виданих державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори, в.о. завідувача Диканської державної нотаріальної контори Шкляр Ю.В., вбачається, що позивач ОСОБА_1 та треті особи у справі ОСОБА_4 і ОСОБА_3 успадкували після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 їхньої матері ОСОБА_7 кожен по 1/3 частини належної спадкодавцю земельної ділянки площею 0,2019 га, кадастровий номер 5321080404:04:001:0101, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14, 16, 18).
З копій витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що 04 березня 2014 року за ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було зареєстровано право приватної спільної часткової власності за кожним на 1/3 частину вказаної вище земельної ділянки (а.с. 15, 17, 19).
З довідки про склад сім`ї, виданої 19 лютого 2024 року ЦНАП Диканської селищної ради, вбачається, що позивач ОСОБА_1 разом з дружиною ОСОБА_8 та синами ОСОБА_9 , ОСОБА_10 постійно проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12).
З копії технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого станом на 13 квітня 2012 року ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» вбачається, що по АДРЕСА_1 розташоване будинковолодіння, до складу якого зокрема входить погріб вхідний (літ. Г), рік побудови 1974 (а.с. 20-24).
З копії державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 850298 вбачається, що відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,1816 га, кадастровий номер 5321080404:04:001:0071, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 69).
З наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про спадщину по закону від 08 жовтня 2001 року, виданого державним нотаріусом Диканської державної нотаріальної контори Федорук Г.П., вбачається, що відповідач ОСОБА_2 успадкувала після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 її чоловіка ОСОБА_11 , зокрема житловий будинок з побудовами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 . До складу цього будинковолодіння зокрема входять сарай «Д», сарай «Д1». Цей житловий будинок з побудовами належали померлому ОСОБА_11 на підставі свідоцтва про власність, виданого Андріївською сільською радою 06 липня 2001 року, зареєстрованого в Полтавському МБТІ в книзі № 1 за № 95 (а.с. 70).
З копії технічного паспорта на житловий будинок, інвентарний номер 49, реєстровий номер 1-95 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 , розташоване належне відповідачу ОСОБА_2 будинковолодіння, до складу якого зокрема входять сарай (літ. Д), рік побудови 1996, сарай (літ. Д1), рік побудови 1985. У вказаному технічному паспорті відсутні відмітки про те, що ці сараї є самочинно збудованими спорудами чи їх побудова не відповідає вимогам законодавства (а.с. 71-73).
Із доданої до позову схеми проходження межі земельної ділянки з кадастровим номером 5321080404:04:001:0101 площею 0,2019 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленої сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_5 , вбачається, що одна стіна добудови до сараю відповідача розташована на спільній земельній ділянці позивача та третіх осіб у справі, з однієї сторони на відстані 0,33 м від межі, а з другої сторони на відстані 0,38 м від межі (а.с. 36).
Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні місцевого суду вказала, що вона є дружиною позивача та з 2012 року проживає разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 . Коли вона почала проживати за цією адресою, то батьки позивача вже померли. Зі слів свого чоловіка ОСОБА_1 , їй стало відомо, що конфлікт щодо межі та побудованих відповідачем сараїв на межі триває вже давно та почався ще за життя батьків чоловіка. Останні два роки цей конфлікт посилився, адже з даху сараїв відповідача почала стікати вода, яка потрапляє у їхній погріб, від чого він просідає, видувається стіна, тобто він поступово руйнується. Чому вода стала затікати в погріб саме десь два роки тому їй невідомо. Свідок вказала, що вони з чоловіком прохали відповідача влаштувати відливи, щоб запобігти стіканню води у погріб. Однак, відповідач нормальних відливів не влаштувала і вода продовжує стікати у погріб, від чого він руйнується.
Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні місцевого суду вказала, що відповідач є її матір`ю, з якою вона проживає за адресою: АДРЕСА_2 . І її мати, і батьки позивача отримували будинки у 1972 році. Межу встановлювали обидві сім`ї. На межі знаходяться як їхні сараї, так і погріб сім`ї позивача. Отже, якщо позивач вважає, що їхні сараї побудовані незаконно, то так само незаконно збудований і погріб його сім`ї. Погріб позивача стоїть на самій межі, сім`я позивача ставила паркан, але так як цей погріб знаходиться на самій межі, то вони не змогли продовжити цей паркан. Свідок вказала, що вони при побудові сараїв відступили від забору 40 см, а сім`я позивача взагалі не відступала. Після приватизації будинковолодіння претензій батьки позивача до її матері не було, такий порядок користування спільною межою між її родиною та померлими батьками позивача. Свідок вказує, що їй незрозуміло чому виник конфлікт. Позивач прийшов до неї додому та почав кричати, щоб прибрала сараї на два метри. Відливи знаходяться на їхньому сараї, що ближче до погріба позивача. Відливи були і до подачі позивачем позову до суду. Свідок вказала, що їй невідомо, чи стікає вода у погріб позивача, адже вода з відливів стікає саме на їхню з матір`ю землю. Вважає, що погріб руйнується, оскільки він побудований понад 40 років тому та його ніхто не доглядає. Нині вона та мати не спілкуються з позивачем, доводилося навіть викликати поліцію, адже позивач словесно ображав її та матір.
У висновку судового експерта Авдєєвої Н.М. за результатами проведення судової комплексної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 19 червня 2025 року № 34 (а.с. 141-148) вказано, що сарай літ. «Д» рік побудови 1996 та сарай літ. «Д1» рік побудови 1986, що знаходяться у приватній власності ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , не є об`єктами самочинного будівництва в розумінні частини першої статті 376 ЦК України. Майно, до складу якого входить житловий будинок літ. «А-1» з господарськими будівлями і спорудами, що належить на праві приватної власності за адресою: АДРЕСА_2 , відповідає нормативно-технічним вимогам будинків старої забудови, які приймались в експлуатацію за діючими на той час будівельними нормами і правилами. Сарай літ. «Д» рік побудови 1996 та сарай літ. «Д1» рік побудови 1986 розташовані на межі із земельною ділянкою з кадастровим номером 5321080404:04:001:0101. Відповідно до пункту 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» та пункту 6.1.41 ДБН Б.2.2.12:2019 «Планування та забудова території» саме «при розміщенні будинків в кварталах, забудова яких історично склалася, для догляду за будинками і здійснення поточного ремонту відстань до межі суміжної земельної ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку слід приймати не менше ніж 1,0 м». Але дана відстань вказує на те, що власник вищевказаних будівель сам позбавив своє право на здійснення поточного ремонту та догляду за ними і не порушив права суміжного землевласника. Рекомендовано ОСОБА_2 влаштувати необхідні інженерно-технічні заходи, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівлі будівлі сараю під літ. «Д1» за адресою: АДРЕСА_2 , на територію суміжної ділянки з кадастровим номером 5321080404:04:001:0101. Фактичне землекористування ОСОБА_2 (конфігурація, площа, проміри) не відповідає документації із землеустрою на земельну ділянку з кадастровим номером 5321080404:04:001:0071 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку земельною ділянкою площею 0,1816 га (фактична площа 0,1845 га), розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Фактичне землекористування (конфігурація, площа, проміри) не відповідає документації із землеустрою на земельну ділянку з кадастровим номером 53210800404:04:001:0101 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку земельною ділянкою площею 0,2019 га (фактична площа 0,2021 га), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Явище, як перетин досліджуваних земельних ділянок кадастровий номер 5321080404:04:001:0101 та кадастровий номер 5321080404:04:001:0071 та їх накладання, це помилки допущені при перенесенні інформації про земельні ділянки до Державного земельного кадастру, а саме невідповідність координат до фактичного їх розташування на місцевості. Згідно з пунктом 156 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051, виправлення помилок у відомостях про земельну ділянку може здійснюватися на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) або матеріалів інвентаризації земель чи рішення суду. Правовстановлюючі документи, які підтверджують право володіння певним майном по за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування знаходяться в процесі оформлення, в матеріалах цивільної справи відсутні. В матеріалах цивільної справи дані, що погріб вхідний літ. «Г» рік побудови 1974, за адресою: АДРЕСА_2 , що є об`єктом самочинного будівництва в розумінні частини першої статті 376 ЦК України, відсутні.
В судовому засіданні судовий експерт Авдєєва Н.М. вказала, що вона повністю підтримує наданий нею висновок експертизи. Зазначила, що сараї відповідача знаходяться на межі. Історично так склалося за законодавством, що має бути один метр для обслуговування побудови, відповідно відповідач сама обмежила своє право на здійснення поточного ремонту та догляду за ними і не порушила права суміжного землевласника. Сараї відповідача є старими забудовами, вони були прийняті в експлуатацію та відповідно законно побудовані на той час коли будувалися. На час, коли будувалися сараї відповідача, були чинними інші норми ДБН. Відповідно ці сараї були прийняті в експлуатацію та зареєстровані відповідно до чинного на той час законодавства.
У письмовому поясненні щодо виконаного висновку судової кoмплекснoї бyдiвельнo-теxнiчної тa земельно-теxнiчнoї eкспеpтизи (а.с. 210-211) судовий експерт Авдєєва Н.М. вказала, що пунктом 6.1.41 ДБН Б.2.2.12:2019 «Плaнyвaння тa зaбyдoвa теpитopiї» визначено, що «при poзмiщeннi бyдинкiв в квapтaлax, зaбyдoвa якиx iстopично склaлacя, для догляду зa будинкaми i здiйснення пoтoчнoгo ремонту вiдстaнь дo межi сyмiжнoї земельнoї дiлянки вiд нaйбiльш виступаючої кoнстpyкцiї стiни бyдинкy слід пpиймaти не менше нiж 1,0 м». Забудова яких історично склалася згідно СЕ. Згідно пункту 6.1.41 ДБН Б.2.2.12:2019 «Плaнyвaння тa зaбyдoвa теpитopiї» при розміщенні будинків в кварталах із сформованою забудовою для догляду за будинками і здійснення поточного ремонту відстань до межі суміжної земельної ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку слід приймати не менше ніж 1,0 м. При цьому, має бути забезпечене виконання необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть попаданню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок або взаємоузгоджене водовідведення згідно з вимогами ДБН В.1.1-25. Із сформованою забудовою згідно ДБН 360-92** «Містобудування. Планування та забудова міських і сільських поселень». Пyнктoм 3.25* ДБН 360.92** «Мiстобудування. Планування та забудова міських і сільських поселень» для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від нaйбiльш вистyпаючої кoнстpyкцiї стiни треба пpиймaти не меншe 1,0 м. Пpи цьoмy пoвинно бути зaбeзпечeне влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть попаданню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. Згiднo з пунктом 5.6. PCН 341.86 Pеспyбликaнскиx строительних норм «Плaниpoвкa и зaстpoйкa paйoнoв индивидуального жилищного строительства в населенних пунктах Укpaинскoй CCP» «... Ha небoльшом yчастке жилoй дом pекомендуется смещать к одной из его бoкoвих сторон с oтстyпoм oт сoседней yсадьби не менее 1,0 м, сoблюдaя пpи этoм нopмaтивние разриви между строениями». Пункт 2.20 ДБН 79-92. Житлoвi бyдинки для iндивiдyальних зaбyдoвникiв Укpaїни «Вiдстань від межі сyмiжнoї ділянки до стін житлового будинку aбo гoспoдapськoї спopyди cлiд пpиймaти нe менше 1 м. Кoнструкції бyдинкiв тa спopyд, щo виступають, не пoвинні перетинати межі сусідніх ділянок».
Позиція суду апеляційної інстанції щодо рішення суду першої інстанції 
Щодо права на спадкове майно
Колегія суддів, з урахуванням доводів поданої апеляційної скарги, вважає за потрібне наголосити, що згідно частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.
Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.
У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених ЦК України.
Щодо порушеного права 
Разом з тим колегія суддів звертає увагу, що відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (частина друга статті 90 ЗК України).
Згідно зі статтями 91, 96 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.
Відповідно до статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Передумовами та підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).
Статтею 212 ЗК України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
У постановах Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 523/6532/14-ц, від 21 липня 2021 року у справі № 520/3561/18, від 27 липня 2021 року у справі № 686/19201/15, від 18 листопада 2021 року у справі № 642/8771/19 вказано, що у разі доведеності факту самовільного зайняття земельної ділянки та розміщення на ній самочинного будівництва, власник не позбавлений можливості захищати свої права у спосіб, який відповідатиме положенням статей 376, 391 ЦК України, статей 152, 212 ЗК України, зокрема вимагати усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва, звільнення земельної ділянки та приведення її у попередній стан.
Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На підтвердження своїх вимог, позивачем до місцевого суду було подано технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на території с. Ландарі Андріївської сільської ради Диканського району Полтавської області, виконаної на замовлення ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 у 2012 році, та до якої долучено схему проходження межі земельної ділянки з кадастровим номером 5321080404:04:001:0101 площею 0,2019 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленої сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_5 , з якої вбачається, що одна стіна добудови до сараю відповідача розташована на спільній земельній ділянці позивача та третіх осіб у справі, з однієї сторони на відстані 0,33 м від межі, а з другої сторони на відстані 0,38 м від межі.
Згідно частин першої, другої статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.
За клопотанням позивача, з метою з`ясування обставин вказаної цивільної справи, ухвалою Диканського районного суду Полтавської області від 01 серпня 2024 року було призначено судову комплексну будівельно-технічну експертизу.
У висновку судового експерта Авдєєвої Н.М. за результатами проведення судової комплексної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 19 червня 2025 року № 34 вказано, що сарай літ. «Д» рік побудови 1996 та сарай літ. «Д1» рік побудови 1986, що знаходяться у приватній власності ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , не є об`єктами самочинного будівництва в розумінні частини першої статті 376 ЦК України. Майно, до складу якого входить житловий будинок літ. «А-1» з господарськими будівлями і спорудами, що належить на праві приватної власності за адресою: АДРЕСА_2 , відповідає нормативно-технічним вимогам будинків старої забудови, які приймались в експлуатацію за діючими на той час будівельними нормами і правилами. Сарай літ. «Д» рік побудови 1996 та сарай літ. «Д1» рік побудови 1986 розташовані на межі із земельною ділянкою з кадастровим номером 5321080404:04:001:0101. Відповідно до пункту 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» та пункту 6.1.41 ДБН Б.2.2.12:2019 «Планування та забудова території» саме «при розміщенні будинків в кварталах, забудова яких історично склалася, для догляду за будинками і здійснення поточного ремонту відстань до межі суміжної земельної ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку слід приймати не менше ніж 1,0 м». Але дана відстань вказує на те, що власник вищевказаних будівель сам позбавив своє право на здійснення поточного ремонту та догляду за ними і не порушив права суміжного землевласника. Рекомендовано ОСОБА_2 влаштувати необхідні інженерно-технічні заходи, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівлі будівлі сараю під літ. «Д1» за адресою: АДРЕСА_2 , на територію суміжної ділянки з кадастровим номером 5321080404:04:001:0101. Фактичне землекористування ОСОБА_2 (конфігурація, площа, проміри) не відповідає документації із землеустрою на земельну ділянку з кадастровим номером 5321080404:04:001:0071 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку земельною ділянкою площею 0,1816 га (фактична площа 0,1845 га), розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Фактичне землекористування (конфігурація, площа, проміри) не відповідає документації із землеустрою на земельну ділянку з кадастровим номером 53210800404:04:001:0101 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку земельною ділянкою площею 0,2019 га (фактична площа 0,2021 га), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Явище, як перетин досліджуємих земельних ділянок кадастровий номер 5321080404:04:001:0101 та кадастровий номер 5321080404:04:001:0071 та їх накладання, це помилки допущені при перенесенні інформації про земельні ділянки до Державного земельного кадастру, а саме невідповідність координат до фактичного їх розташування на місцевості. Згідно з пунктом 156 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051, виправлення помилок у відомостях про земельну ділянку може здійснюватися на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) або матеріалів інвентаризації земель чи рішення суду. Правовстановлюючі документи, які підтверджують право володіння певним майном за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування знаходяться в процесі оформлення, в матеріалах цивільної справи відсутні. У матеріалах цивільної справи дані, що погріб вхідний літ. «Г» рік побудови 1974, за адресою: АДРЕСА_2 , що є об`єктом самочинного будівництва в розумінні частини першої статті 376 ЦК України, відсутні.
З огляду на висновок експерта щодо того, що явище, як перетин земельних ділянок, що досліджуються: кадастровий номер 5321080404:04:001:0101 та кадастровий номер 5321080404:04:001:0071, - та їх накладання, це помилки допущені при перенесенні інформації про земельні ділянки до Державного земельного кадастру, а саме невідповідність координат до фактичного їх розташування на місцевості, докази спростування чого матеріали справи не містять, то з урахуванням вище вказаного, колегія суддів не бере до уваги відомості, що містяться в схемі проходження межі земельної ділянки з кадастровим номером 5321080404:04:001:0101, яка долучена до технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на території с. Ландарі Андріївської сільської ради Диканського району Полтавської області, виконаної на замовлення ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 у 2012 році.
Натомість у висновку експерта за результатами проведення судової комплексної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 19 червня 2025 року № 34 було встановлено відсутність порушень ОСОБА_2 прав суміжного землевласника, яким є, зокрема позивач.
Вище вказана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц.
Крім того, варто зауважити, що згідно частин першої, другої статті 358 ЦПК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
З огляду на вище вказане, за відсутності в матеріалах справи належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача, що полягало у самовільному зайнятті відповідачем частини земельної ділянки, яка належить, зокрема й позивачу на праві приватної власності, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновками суду попередньої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 1, 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Враховуючи вище викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Нагайник М.Г., підлягає частковому задоволенню, а рішення Диканського районного суду Полтавської області від 06 листопада 2025 року - зміні, з викладенням її мотивувальної частини в редакції даної постанови.
Оскільки місцевий суд дійшов до правильного по суті висновку, то рішення Диканського районного суду Полтавської області від 06 листопада 2025 року в резолютивній частині щодо відмови у задоволенні позовної заяви слід залишити без змін.
Щодо судових витрат
За правилами частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове судове рішення, він відповідно, змінює розподіл судових витрат.
Оскільки суд апеляційної інстанції змінює судове рішення в частині мотивів, не скасовуючи рішення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні. 

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Нагайник Микола Григорович – задовольнити частково.

Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 06 листопада 2025 року – змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 06 листопада 2025 року в резолютивній частині - залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 червня 2026 року.

Головуючий       В.П. Пікуль
Судді:         Т.В. Одринська

О.А. Лобов