ОКРЕМА ДУМКА
судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Лідовця Р. А.
на постанову Верховного Суду від 27 травня 2026 року у справі № 205/294/25 (провадження № 61-13127св25) за позовом першого заступника керівника Маріупольської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області до ОСОБА_2 , треті особи: Головне управління Держгеокадастру Донецької області (далі - ГУ Держгеокадастру у Донецькій області), Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру, про витребування земельної ділянки, за касаційною скаргою заступника керівника Донецької обласної прокуратури на рішення Новокодацького районного суду м. Дніпра від 28 квітня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року.
Позов прокурора мотивований тим, що 24 лютого 2020 року державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку із кадастровим номером 1423985500:03:000:2724, площею 1,9435 га, для ведення особистого селянського господарства на території Урзуфської сільської ради Мангушського району Донецької області (далі - Урзуфської сільської ради) за межами населених пунктів на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 17 жовтня 2019 року № 5257-СГ.
Відповідно до інформації, розміщеної на офіційному сайті Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру ГУ Держгеокадастру у Донецькій області 19 жовтня 2019 року не приймало наказ № 5257-СГ про надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення ОСОБА_2 . Однак за цим номером прийнято інший наказ, яким відмовлено відповідачці у передачі у власність земельної ділянки, з аналогічними реквізитами.
ОСОБА_2 24 квітня 2019 року зверталася до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області з клопотанням про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність. Наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 26 квітня 2019 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Урзуфської сільської ради. Однак наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 17 жовтня 2019 року № 5257-СГ «Про відмову у затвердженні документації землеустрою та наданні у власність земельної ділянки» відповідачці було відмовлено у затвердженні проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Урзуфської сільської ради, розміром 1,9435 га, кадастровий номер 1423985500:03:000:2724, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства та передачі цієї земельної ділянки у власність. При цьому клопотання ОСОБА_2 про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки (із зазначенням кадастрового номеру) датовано 18 червня 2019 року, тобто до моменту державної реєстрації земельної ділянки та присвоєння кадастрового номеру (20 червня 2019 року).

Після відмови ГУ Держгеокадастру у Донецькій області не приймало ніяких наказів про затвердження документації із землеустрою та надання у власність земельної ділянки ОСОБА_2 , зокрема, наказ від 16 жовтня 2019 року № 5248-СГ, яким, начебто, затверджено проєкт землеустрою особам, серед яких є і відповідачка.

Встановлено, що наказом від 16 жовтня 2019 року № 5248-СГ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області відмовив у затвердженні документації із землеустрою та наданні у власність земельної ділянки ОСОБА_3 .

Прокурор вказував, що станом на 03, 16 та 17 жовтня 2019 року та 20 грудня 2019 року обов`язки начальника ГУ Держгеокадастру у Донецькій області виконувала ОСОБА_4, начальник міськрайонного управління у Слов`янському районі та м. Слов`янську цього ж Головного управління.

Наказом Держземагенства України від 10 квітня 2014 року № 129 «Про деякі питання реєстрації документів в автоматизованій системі діловодства» передбачена реєстрація усіх видів документів у системі електронного документообігу «ДОК ПРОФ». Документи головних управлінь Держземагенства в областях, що створені після дати видання цього наказу та які не зареєстровані у системі, вважаються недійсними. У системі «ДОК ПРОФ» є тільки один наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 17 жовтня 2019 року № 5257-СГ «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою та наданні у власність земельної ділянки», яким ОСОБА_2 відмовлено у затвердженні проєкту землеустрою та наданні безоплатно у власність земельної ділянки площею 1,9435 га (кадастровий номер 1423985500:03:000:2724) для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Урзуфської сільської ради.

Отже, державою ніколи не приймалося рішення про відчуження земельної ділянки із кадастровим номером 1423985500:03:000:2724, остання вибула з державної власності поза її волею. 

З 27 травня 2021 року уповноваженим державою органом розпорядження земельною ділянкою із кадастровим номером 1423985500:03:000:2724 є сільська рада, на території якої перебуває земельна ділянка. Отже, земельна ділянка підлягає витребуванню у комунальну власність територіальної громади Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області.
Прокурор зазначав, що наявні підстави для подання позовної заяви у даній справі в інтересах держави в особі Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області, оскільки Мангушська селищна рада, як представник власника (територіальної громади), мала б здійснити захист прав на земельні ділянки; не здійснення захисту компетентним органом полягає у тому, що Мангушська селищна рада не вжила будь-яких заходів для витребування спірної земельної ділянки із чужого незаконного володіння.
Ураховуючи наведене, прокурор просив суд витребувати земельну ділянку у комунальну власність територіальної громади Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області сільськогосподарського призначення загальною площею 1,9435 га з кадастровим номером 1423985500:03:000:2724, що розташована на території Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області.
Рішенням Новокодацького районного суду м. Дніпра від 28 квітня 2025 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року, у задоволені позову заступника керівника Маріупольської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Мангушської селищної ради відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із презумпції правомірності набуття права власності, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Отже, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття, що відповідає положенням статті 328 ЗК України та узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19).
ОСОБА_2 як власник, на час виникнення спірних відносин, правомірно володіла спірним майном - земельною ділянкою та жоден із наведених письмових доказів по своїй суті не є таким, що спростовує її право власності на землю, яке в розумінні частини другої статті 373 ЦК України набувається і здійснюється відповідно до закону.
У касаційній скарзі заступник керівника Донецької обласної прокуратури, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Новокодацького районного суду м. Дніпра від 28 квітня 2025 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року скасувати та ухвалити в нове судове рішення, яким позов прокурора задовольнити.
Постановою Верховного Суду від 27 травня 2026 року касаційну скаргу заступника керівника Донецької обласної прокуратури залишено без задоволення.
Рішення Новокодацького районного суду м. Дніпра від 28 квітня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року залишено без змін.
Ухвалюючи це судове рішення колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з посиланням на відповідні правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 травня 2025 року у справі № 199/9897/22 (провадження № 61-14436сво24),виходила із того, що «Наказ про передання земельної ділянки у власність, внесений до електронної системи (Електронний документообіг), існує як електронний документ, має юридичну силу оригіналу, якщо він оформлений відповідно до вимог чинного законодавства. Електронний документ, створений з дотриманням вимог законодавства, має таку ж юридичну силу, як і документ на паперовому носії. У разі виявлення розбіжностей між відомостями на електронних та паперових носіях пріоритет мають відомості на паперових носіях. Оцінка електронного доказу здійснюється судом на загальних підставах, передбачених статтею 89 ЦПК України».
У матеріалах справи, що переглядалася в касаційному порядку, наявні дві копії наказу ГУ Держгеокадастру від 17 жовтня 2019 року № 5257-СГ, які суттєво відрізняються за своїм змістом.
Одна з копій виготовлена з паперового носія, який був підставою для здійснення оспорюваної державної реєстрації права власності на земельну ділянку, інша - паперова копія електронного документа системи «ДОК ПРОФ». Паперові оригінали зазначених документів сторони не надали.
На думку колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду установивши, що у справі наявна відповідна копія наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 17 жовтня 2019 року № 5257-СГ, який був наданий державному реєстратору для реєстрації права власності відповідачки, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що прокурор не довів належними та допустимими доказами підробку документів, на підставі яких  ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку із кадастровим номером 1423985500:03:000:2724.
Із висновками, викладеними у мотивувальній та резолютивній частині постанови Верховного Суду в частині вирішення позовних вимог першого заступник керівника Маріупольської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області до ОСОБА_2 не погоджуюсь, тому відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. 
Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. 
Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. 
Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.
Згідно зі статтею 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».
Якщо автором створюються ідентичні за документарною інформацією та реквізитами електронний документ та документ на папері, кожен з документів є оригіналом і має однакову юридичну силу.
Оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством; у визначених законодавством випадках може бути пред`явлений у візуальній формі відображення, в тому числі у паперовій копії. 
Електронна копія електронного документа засвідчується у порядку, встановленому законом. 
Копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством.
У частинах першій та другій статті 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.
У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» зазначено, що автентифікація - це електронний процес, що дає змогу підтвердити електронну ідентифікацію фізичної, юридичної особи, інформаційної або інформаційно-комунікаційної системи та/або походження та цілісність електронних даних.
Відповідно до статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (у тому числі, текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.
Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 (провадження № 12-8гс23) зауважувала, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).
Аналогічні процесуальні положення закріплені у пункті 1 частини другої статті 76 ЦПК України.
Подання електронного доказу в паперовій копії саме собою не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу у випадку, якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу (див.: постанови Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21).
Верховний Суд в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 травня 2025 року у справі № 199/9897/22, яка є подібною за обставинами,виходив із того, що «Наказ про передання земельної ділянки у власність, внесений до електронної системи (Електронний документообіг), існує як електронний документ, має юридичну силу оригіналу, якщо він оформлений відповідно до вимог чинного законодавства. Електронний документ, створений з дотриманням вимог законодавства, має таку ж юридичну силу, як і документ на паперовому носії. У разі виявлення розбіжностей між відомостями на електронних та паперових носіях пріоритет мають відомості на паперових носіях. Оцінка електронного доказу здійснюється судом на загальних підставах, передбачених статтею 89 ЦПК України».
Вважаю, що висновок Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, який покладений в основу висновків у цій справі, про те, що уразі виявлення розбіжностей між відомостями на електронних та паперових носіях пріоритет мають відомості на паперових носіях є помилковим, таким, що суперечить частині третій статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», відповідно до якої якщо автором створюються ідентичні за документарною інформацією та реквізитами електронний документ та документ на папері, кожен з документів є оригіналом і має однакову юридичну силу. 
Розбіжності між відомостями на електронних та паперових носіях об`єктивно можуть свідчити лише про підробку їх на одному із цих носіїв. У такому разі надання пріоритету відомостям на паперовому носієві без витребування та дослідження оригіналу електронного документу у формі електронного доказу чи його електронної копії призводить до неповного встановлення обставин справи і, як наслідок, до необґрунтованості судового рішення (частина п`ята статті 263 ЦПК України). 
Надання пріоритету відомостям на паперовому носієві не обґрунтовано жодними раціональними підставами, оскільки підробленими можуть бути відомості як на паперовому так і на електронному носії інформації.
Оскільки спірний наказ був виданий як електронний документ та документ на папері, кожен із цих документів є оригіналом і має однакову юридичну силу. Прокурор зазначав, що письмовий оригінал наказу втрачений. За таких умов оскільки учасники справи та суди обох інстанції ставили під сумнів відповідність поданої прокурором копії (паперової копії) оригіналу, суду першої інстанції та апеляційному суду, відповідно до частини п`ятої статті 100 ЦПК України, належало витребувати оригінал електронного документу (наказу) або його електронну копію які містяться у електронній системі.
З огляду на матеріали справи суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, поставивши під сумнів паперову копію електронного доказу, не витребувавши саме оригінал електронного доказу (електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі, з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги») або його електронну копію, на яку накладено кваліфікований електронний підпис, надав перевагу паперовій копії наказу, яка суперечить за змістом електронному документу.
Зазначене порушення норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому існували підстави для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд. 
Однак, оскільки висновок Верховного Суду у цій справі про пріоритет відомостей на паперових носіях перед відомостями на електронних носіях ґрунтувався на висновку Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 травня 2025 року у справі № 199/9897/22, колегії суддів належало постановити ухвалу про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного судудля відступу від зазначеного висновку.
Суддя Р. А. Лідовець