УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 758/12288/24
провадження № 61-3227ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 вересня 2025 року у складі судді Будзан Л. Д. та постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2026 року у складі колегії суддів Желепи О.В., Поліщук Н.В., Соколової В.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби про стягнення майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Шевченківського районного суду міста Києва, Держави Україна в особі Державної казначейської служби про стягнення майнової та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що 03 грудня 2020 року позивач направив на адресу Державного бюро розслідувань (далі - ДБР) заяву про кримінальне правопорушення. Також позивачем було подано до Шевченківського районного суду м. Києва скаргу на невнесення працівниками ДБР відповідних відомостей на підставі його заяви про вчинення кримінального правопорушення. Однак, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2021 у справі № 761/40868/20 у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність службової особи ДБР, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань було відмовлено. Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року апеляційну скаргу   ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2021 року скасовано і призначено новий розгляд скарги    ОСОБА_1 слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва. 

Позивач вважає, що постановленням слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва ухвали від 28 січня 2021 року у справі № 761/40868/20, йому було спричинено шкоду.

На підставі викладеного позивач просив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України 21,50 грн майнової шкоди та 1 000 000 грн моральної шкоди, завданих в результаті незаконних дій судді Шевченківського районного суду міста Києва, шляхом постановлення ухвали від 28 січня 2021 року по справі № 761/40868/20, що спричинило приниження честі, гідності та ділової репутації позивача.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 24 вересня 2025 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 лютого 2026 року позов   ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби про стягнення матеріальної та моральної шкоди, залишено без задоволення.

Судові рішення мотивовані тим, що:
Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», в тому числі майнової та моральної шкоди передбачено, що для відшкодування державою шкоди, завданої судом, необхідно, щоб рішення, дії або бездіяльність суду були незаконними;
таким чином, позивач зобов`язаний довести заподіяння йому шкоди для відшкодування такої на підставі статті 56 Конституції України, саме лише посилання на дану норму не є безумовною підставою для стягнення з відповідача шкоди;
крім того, виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд, згідно з процесуальним законодавством; дії судді під час розгляду ним справи та ухвалення вищевказаного рішення не визнані неконституційними, а тому твердження позивача з цього приводу є безпідставними та не підтверджені жодними доказами;
у цій справі позивач пов`язує завдання йому майнової шкоди у необхідності сплати коштів за поштове відправлення апеляційної скарги на незаконну ухвалу, а моральних страждань із неналежним, на його думку, розглядом слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва його скарги про визнання протиправним не внесення працівниками ДБР відповідних відомостей на підставі його заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 03 грудня2020 року;
позивач вказує, що ухвалою слідчого судді були порушені його конституційні права та жодні закони не обмежують розмір суми відшкодування моральної шкоди;
однак, позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяння йому моральних страждань, а також не зазначені обставини, які б достеменно вказували на те, що постановленням ухвали слідчого судді було принижено честь, гідність та ділову репутацію позивача;
позивачем не обґрунтовано та не підтверджено належними і допустимими доказами, в чому саме полягали неправомірні дії слідчого судді та яким чином ці неправомірні дії негативно вплинули на його моральний та душевний стан, який зв`язок таких дій з негативними наслідками для позивача;
в даному випадку оскарження позивачем ухвали слідчого судді, якою відмовлено в задоволенні його скарги, у визначеному КПК України порядку є належним захистом його прав;
позивачем також не обґрунтовано доказами і розмір заявленої моральної шкоди, зокрема, не зазначено, з чого саме позивач виходив при визначенні суми в 1 000 000 грн, а посилання позивача на відсутність в законодавстві обмеження щодо максимального розміру відшкодування, на переконання суду, не може свідчити про об`єктивність та розумність заявленого до стягнення розміру шкоди;
сама по собі констатація факту неналежного розгляду скарги слідчим суддею та необхідності нести витрати по відправці апеляційної скарги на цю ухвалу суду, не може слугувати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди, оскільки за обставин цієї справи у порядку, передбаченому кримінально-процесуальним законодавством, його права було поновлено шляхом скасування ухвали слідчого судді судом апеляційної інстанції у справі № 761/40868/20 та направленням скарги на новий розгляд;
сам по собі факт скасування ухвали слідчого судді та направлення скарги на новий розгляд не свідчить про завдання позивачу ані моральної, ані майнової шкоди;
відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди: протиправну поведінку заподіювана шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана; вину;
лише наявність усіх чотирьох умов є підставою для задоволення позову про відшкодування шкоди, та відсутність хоча б однієї з зазначених умов свідчить про необґрунтованість та недоведеність відповідних позовних вимог;
стороною позивача на підтвердження завдання моральної шкоди не надано суду жодних доказів, а також позивачем не доведено той факт, що його моральні страждання перебувають у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із діями слідчого судді в рамках розгляду його скарги, а відтак відсутній склад цивільного правопорушення, який покладає обов`язок на відшкодування позивачу моральної шкоди;
інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду.

Апеляційний суд погоджуючись з висновками суду першої інстанції зазначив, що:
для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність складових елементів цивільного правопорушення;
як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди і причинно-наслідкового зв`язку між діями судді Шевченківського районного суду м. Києва та моральною шкодою;
колегія суддів звернула увагу, що саме по собі скасування судом апеляційної інстанції ухвали слідчого судді року не є підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди;
вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в даному випадку оскарження позивачем ухвали слідчого судді у визначеному КПК України порядку є належним захистом його прав;
апеляційний суд звернув увагу, що на підставі статті 56 Конституції України, посилання на яку міститься у змісті позову, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода, у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. При цьому, дії судді Шевченківського районного суду м. Києва при розгляді скарги позивача не визнані незаконними, у той же час виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд, згідно із процесуальним законодавством;
таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з наданих позивачем доказів не вбачається, у чому полягає шкода, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір такої та якими доказами це підтверджується, відповідно дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу шкоди;
апеляційний суд звернув увагу позивача, що правовою підставою для відмови у задоволенні його позову стало те, що в ході розгляду справи він не довів наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком;
розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.

У березні 2026 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 вересня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2026 року, просив їх скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити та стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на його користь кошти в сумі 21,50 грн майнової шкоди; 1 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Верховного Суду від 24 березня 2026 рокукасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 вересня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2026 року залишено без руху.

На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 24 березня 2026 року ОСОБА_1 надав касаційну скаргу (уточнену), в якій зазначив, що вона подається на підставі пункту 1 частини 1, пункту 1, пункту 3 частини 2 статті 389 ЦПК України: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду щодо застосування норм 1166 ЦК України та не поклав на відповідача обовязок доведення відсутності вини у завданні шкоди; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права (статей 10, 12, 78, 81, 263, 264, 265, 382 ЦПК України) у подібних правовідносинах, що підтверджується постановою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року по справі № 758/12288/24, в якій відсутні посилання на висновки Верховного Суду щодо питання застосування зазначених норм у даних правовідносинах.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
суди зобов`язані були на підставі статті 1166 ЦК України покласти на відповідача обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди і враховуючи, що відповідач не надав суду доказів відсутності вини у завданій шкоди та що ухвалою слідчого Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року по справі № 761/40868/20 встановлено вину та незаконність дій дій судді Шевченківського районного суду м. Києва судді мали захистити його права гарантовані статтею 56 Конституції України та задовольнити його позовну заяву в повному обсязі, або на підставі статей 40, 55 Конституції України вказати в судовому рішенні докази, що шкоду йому завдано не з вини відповідача, що права не порушувались і не порушуються але цього не було зроблено, в результаті чого було порушено права, які гарантовані статтями 40, 56 Конституції України;
суди зобов`язані були в судовому рішенні вказати, які докази ним надані для обґрунтування вимог, докази, надані відповідачем, що норми Конституції України не мають найвищу юридичну силу, що згідно вимог статті 55 Конституції України права і свободи і громадянина не захищаються судом; що на підставі вимог статті 56 Конституції України він не має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, що Шевченківський районний суд м. Києва не відноситься до органів державної влади, що законне рішення прийняв Шевченківський районний суд м. Києва за наслідками розгляду його скарги, що не були порушені Шевченківським районним судом м. Києва права гарантовані Конституцією України, КПК України при розгляді його скарги, що Шевченківський районний суд м. Києва має право не виконувати Рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2001 від 23 травня 2001 року, № 19-рп /2011 від 14 грудня 2011 року, норми статті 12 Закону України «Про звернення громадян», норми статей 55, 56, 214 КПК України, що він не має право на відшкодування шкоди завданої в результаті незаконних дій Шевченківського районного суду м. Києва при розгляді його скарги;
суди зобовязані були в судовому рішенні вказати Закони України, які чітко вказують, які докази підтверджують моральну шкоду, яка полягала у приниженні честі, гідності, ділової репутації, моральних переживань у звязку з незаконними діями Шевченківського районного суду м. Києва, що не було зроблено, в результаті чого порушено норми даної статті та права гарантовані статею 40 Конституції України;
суддя Подільського районного суду м. Києва в рішенні суду не вказує причини відхилення його доказів, які вказані в позовній заяві та у відповіді на
відзив;
в постанові від 20 лютого 2026 року в порушення вимог підпункту «в» пункту 3 частини 1 статті 382 ЦПК України в мотивувальній частині колегія суддів Київського апеляційного суду не вказала мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного в апеляційній скарзі;
суддя Подільського районного суду м. Києва, колегія суддів Київського апеляційного суду в порушення частини 4 статті 263 ЦПК України не врахували висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року по справі № 761/12945/19.

Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2026 рокукасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 вересня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2026 року в частині посилання у касаційній скарзі на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах повернуто.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що: 
03 грудня 2020 року ОСОБА_1 направив на адресу ДБР заяву про кримінальне правопорушення;
12 грудня 2020 року ОСОБА_1 подав до Шевченківського районного суду м. Києва скаргу в порядку статей 8, 40, 55, 124, 129 Конституції України, для захисту його прав, гарантованих статею 40 Конституції України, в якій просив визнати протиправним не внесення працівниками ДБР відповідних відомостей на підставі його заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 03 грудня 2020 року;
ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2021 у справі № 761/40868/20 у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність службової особи ДБР, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань було відмовлено;
ухвалою Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2021 року скасовано і призначено новий розгляд скарги ОСОБА_1 слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституція України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини третьої статті 23 ЦК України).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку. Висновок останнього може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18 (провадження № 14-115цс21)).

У частині першій статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 

У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (див. Постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року в справі № 753/15095/17 (провадження № 61-16500св20)).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили (частина п`ята статті 1176 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах (частина шоста статті 1176 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що:
«шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. 
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)».

У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що:
«застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

У постанові Великої Палати Верховного Суд від 18 грудня 2019 року в справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) вказано, що:
«34. Велика Палата Верховного Суду вже доходила висновку, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України (див. пункт 68 постанови від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц).
35. Вказана стаття регламентує відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
36. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини перша та друга статті 1176 ЦК України).
37. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування, прокуратури і суду слід застосовувати частину шосту статті 1176 ЦК України, згідно з якою така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України) (див. висновки Верховного Суду України, викладений у постановах від 22 червня 2017 року в справі № 6-501цс17, від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16; пункт 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17)».

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суди встановили, що позивач не довів у встановленому законом порядку факту завдання відповідачем моральної шкоди внаслідок постановлення слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва ухвали від 28 січня 2021 року у справі № 761/40868/20. 

За таких обставин що суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.

Посилання у касаційній скарзі ОСОБА_1 на висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року по справі № 761/12945/19 не свідчать про те, що суди ухвалили рішення без його урахування.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги, оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

У касаційній скарзі міститься клопотання щодо звернення до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення статті 56 Конституції України та щодо конституційності постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади».

Якщо суд висновує, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України (частина шостої статті 10 ЦПК України).

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 46 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» рішення про звернення до Конституційного Суду України з питань конституційності законів та інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції України приймає Пленум Верховного Суду.

Тому відсутні підстави, визначені частиною шостою статті 10 ЦПК України, для внесення подання до Конституційного Суду України щодо конституційності вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, оскільки Законом України «Про Конституційний Суд України» визначено, що конституційне подання може бути подано щодо: визнання акта (його окремих положень) неконституційним; офіційного тлумачення Конституції України. Актами, які можуть бути предметом розгляду щодо відповідності Конституції України, є: закони та інші правові акти Верховної Ради України, акти Президента України, акти Кабінету Міністрів України, правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Постанови Пленуму Верховного Суду України до цього переліку не включені, а тому не є тими актами, щодо яких можливо звернутися з конституційним поданням. Щодо офіційного тлумачення статті 56 Конституції України клопотання належним чином не обгрунтоване. З огляду на викладене, відсутні підстави для ініціювання процедури звернення до Конституційного Суду України із поданням щодо тлумачення статті 56 Конституції України та щодо конституційності постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади». Як наслідок клопотання задоволенню не підлягає.

Аналогічний висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2024 року в справі № 454/2287/23 (провадження № 61-8754св24).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про внесення до Конституційного Суду України подання.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 вересня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби про стягнення майнової та моральної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар 

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат