ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" квітня 2026 р. Справа № 927/667/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Шапрана В.В.
суддів: Сітайло Л.Г. 
Андрієнка В.В. 

секретар Місюк О.П.
за участю
представників: прокуратури - Левицька Н.В.;
позивача-1 - не з`явилися;
позивача-2 - не з`явилися;
відповідача-1 - не з`явилися;
відповідача-2 - Гутник В.П.;
третьої особи - не з`явилися
розглянувши апеляційну скаргу заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури
на рішення Господарського суду Чернігівської області від 05.02.2026 (повне рішення складене 16.02.2026)
у справі №927/667/24 (суддя - Шморгун В.В.)
за позовом заступника керівника Прилуцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі:
1. Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України;
2. Північного офісу Держаудитслужби
до: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Н-Сіверський шляховик»;
2. Управління капітального будівництва Чернігівської обласної державної адміністрації
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Північне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України
про визнання недійсними договорів та стягнення грошових коштів.

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року заступник керівника Прилуцької окружної прокуратури звернувся з позовом в інтересах держави в особі Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України та Північного офісу Держаудитслужби до Товариства з обмеженою відповідальністю «Н-Сіверський шляховик» та Управління капітального будівництва Чернігівської обласної державної адміністрації, у якому просив:
- визнати недійсним договір підряду №14 від 03.06.2019 про закупівлю послуг за державні кошти «Поточний середній ремонт автомобільної дороги комунальної власності по вул. Козацька в м. Новгород-Сіверський Чернігівської області (ДК 021:2015 - 45230000-8 «Будівництво трубопроводів, ліній зв`язку та електропередач, шосе, доріг, аеродромів залізничних доріг; вирівнювання поверхонь»)», укладений між Управлінням капітального будівництва Чернігівської державної адміністрації та Товариством з обмеженою відповідальністю «Н-Сіверський шляховик»;
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Н-Сіверський шляховик» на користь Управління капітального будівництва Чернігівської обласної державної адміністрації кошти в сумі 1320819,20 грн, а з Управління капітального будівництва Чернігівської обласної державної адміністрації, одержані ним за рішенням суду кошти в сумі 1320819,20 грн, стягнути в дохід держави.
Крім того, у липні 2024 року в.о. керівника Козелецької окружної прокуратури звернувся з позовом в інтересах держави в особі Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України та Північного офісу Держаудитслужби до Товариства з обмеженою відповідальністю «Н-Сіверський шляховик» та Управління капітального будівництва Чернігівської обласної державної адміністрації, у якому просив:
- визнати недійсним договір підряду №28 від 18.06.2019 про закупівлю послуг за державні кошти «Поточний середній ремонт автомобільної дороги комунальної власності по вул. Центральна в с. Мамекине Новгород-Сіверського району Чернігівської області (ДК 021:2015 - 45230000-8 «Будівництво трубопроводів, ліній зв`язку та електропередач, шосе, доріг, аеродромів залізничних доріг; вирівнювання поверхонь»)», укладений між Управлінням капітального будівництва Чернігівської обласної державної адміністрації та Товариством з обмеженою відповідальністю «Н-Сіверський шляховик»;
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Н-Сіверський шляховик» на користь Управління капітального будівництва Чернігівської обласної державної адміністрації кошти в сумі 464175,83 грн, а з Управління капітального будівництва Чернігівської обласної державної адміністрації, одержані за рішенням суду грошові кошти в сумі 464175,83 грн, стягнути в дохід держави.
Позовні вимоги за обома позовами обґрунтовані порушенням Товариством з обмеженою відповідальністю «Н-Сіверський шляховик» законодавства про захист економічної конкуренції, а саме п. 1 ч. 1 ст. 50 та п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, під час участі у процедурах закупівлі, які проводилися Управлінням капітального будівництва Чернігівської обласної державної адміністрації, ідентифікатори закупівлі №№UA-2019-05-02-000648-с та UA-2019-05-17-001513-b. У зв`язку з цим прокурори вважають, що вказані правочини вчинені з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а тому є недійсними на підставі ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що, у свою чергу, тягне за собою застосування наслідків їх недійсності шляхом стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Н-Сіверський шляховик» на користь Управління капітального будівництва Чернігівської обласної державної адміністрації грошових коштів у загальному розмірі 1784995,03 грн, які надалі належить стягнути в дохід держави.
Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 24.07.2024 відкрито провадження у справі №927/667/24 за позовом заступника керівника Прилуцької окружної прокуратури, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та залучено до участі у справі Північне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.
Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 29.07.2024 відкрито провадження у справі №927/705/24 за позовом в.о. керівника Козелецької окружної прокуратури, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та залучено до участі у справі Північне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.
Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 20.08.2024 об`єднано справу №927/705/24 в одне провадження зі справою №927/667/24 з присвоєнням об`єднаній справі №927/667/24.
Іншою ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 20.08.2024 зупинено провадження у справі №927/667/24 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку судових рішень у справі №918/1043/21.
Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 14.10.2024 поновлено провадження у справі №927/667/24 та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 12.12.2024, занесеною до протоколу судового засідання, постановлено повернутися до стадії підготовчого провадження та зупинено провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №922/3456/23.
Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 21.01.2026 поновлено провадження у справі №927/667/24 та призначено підготовче засідання.
Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 05.02.2026 (повне рішення складене 16.02.2026) у справі №927/667/24 у задоволені позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
Доводи скаржника зводяться до того, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема у постанові від 18.09.2024 у справі №918/1043/21, та дійшов неправильного висновку про те, що прокурор не довів існування підстав, передбачених ч. 1 ст. 203, ч. 3 ст. 228 ЦК України для визнання правочинів недійсними, як таких, що завідомо суперечать інтересам держави та суспільства з умислу однієї сторони, застосування наслідків такої недійсності. При цьому, прокурор вважає, що формуючи висновок про недопустимість застосування приписів ч. 3 ст. 228 ЦК України у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність (в тому числі і у разі проведення закупівлі за відсутності конкуренції та при формальному створенні її видимості, що нівелює суть публічної закупівлі), Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, висновки у якій лягли в основу оскаржуваного рішення, фактично створив умови, за яких ця норма законодавства взагалі не буде застосовуватися.
Також в апеляційній скарзі викладено клопотання про зупинення провадження у справі №927/667/24 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №910/20111/23 та оприлюднення повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами такого розгляду.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2026 апеляційну скаргу у справі №927/667/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2026 відкрито апеляційне провадження у справі №927/667/24, призначено її до розгляду на 14.04.2026, а також встановлено учасникам справи строк на подання відзивів та заперечень на клопотання про зупинення.
19.03.2026 до суду від Північного офісу Держаудитслужби надійшли письмові пояснення, у яких позивач-2 також просить здійснювати розгляд справи без участі представника.
24.03.2026 від Управління капітального будівництва Чернігівської обласної державної адміністрації надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач-2 заперечив щодо задоволення вимог апеляційної скарги. Окрім цього, відповідач-2 при вирішенні клопотання про зупинення провадження у справі поклався на розсуд суду.
Водночас, інші учасники справи у встановлений процесуальний строк не скористалися правом на подання відзивів на апеляційну скаргу, що відповідно до ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Також 24.03.2026 від Управління капітального будівництва Чернігівської обласної державної адміністрації надійшла заява про участь представника у судових засіданнях у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яку ухвалою від 25.03.2026 задоволено.
10.04.2026 представником Управління капітального будівництва Чернігівської обласної державної адміністрації подано заяву про проведення судового засідання 14.04.2026 без його участі.
В засідання суду 14.04.2026 з`явилася представник прокуратури, представники інших учасників справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги.
Присутня представниця прокуратури зазначила, що потреба у зупиненні апеляційного провадження у даній справі відпала, оскільки ухвалою від 08.04.2026 Велика Палата Верховного Суду повернула справу №910/20111/23 відповідній колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.
За вказаних обставин, клопотання про зупинення апеляційного провадження у даній справі залишено без розгляду.
Надалі судом розпочато розгляд апеляційної скарги, заслухано пояснення представниці прокуратури та оголошено перерву в судовому засіданні до 28.04.2026 з метою додаткового з`ясування обставин справи.
На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/1307/26 від 28.04.2026 у зв`язку з перебуванням судді Буравльова С.І. у відпустці призначено повторний автоматизований розподіл справи №927/667/24.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2026 апеляційну скаргу у справі №927/667/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Сітайло Л.Г.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2026 справу №927/667/24 прийнято до провадження у визначеному автоматизованою системою складі суду.
В судове засідання 28.04.2026 з`явилися представники прокуратури та відповідача-2. Натомість, представники інших учасників справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги. Доказів поважності причин відсутності вказаних представників суду не надано. Отже, неявка у судове засідання інших представників учасників справи відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.
Судом, з огляду на зміну складу колегії суддів, розпочато розгляд апеляційної скарги по суті спочатку, заслухано пояснення представників прокуратури та відповідача-2, досліджено докази та надано можливість присутнім представникам виступити в судових дебатах
Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників прокуратури та відповідача-2, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.
Зі встановлених місцевим господарським судом обставин даної справи вбачається, що 02.05.2019 Управлінням капітального будівництва Чернігівської обласної державної адміністрації на вебпорталі публічних закупівель «Prozorro» розміщено оголошення №UA-2019-05-02-000648-с про проведення відкритих торгів, предметом закупівлі яких є «Поточний середній ремонт автомобільної дороги комунальної власності по вул. Козацька в м. Новгород-Сіверський Чернігівської області (ДК 021:2015 - 45230000-8 «Будівництво трубопроводів, ліній зв`язку та електропередач, шосе, доріг, аеродромів і залізничних доріг; вирівнювання поверхонь»)» очікуваною вартістю 1321745,00 грн.
Тендерні пропозиції з метою участі у відкритих торгах подали ПП «Шляховик-Шостка», ТОВ «Дітел» та ТОВ «Н-Сіверський шляховик», що підтверджується формами реєстру отриманих тендерних пропозицій та розкриття тендерних пропозицій.
21.05.2019 відбулося засідання тендерного комітету Управління капітального будівництва Чернігівської обласної державної адміністрації, на якому відхилені тендерні пропозиції ПП «Шляховик-Шостка» та ТОВ «Дітел», оскільки вони не відповідали умовам тендерної документації, а переможцем відкритих торгів визнано Товариство з обмеженою відповідальністю «Н-Сіверський шляховик» (протоколи №№422, 425 та 427 від 21.05.2019).
03.06.2019 між Управлінням капітального будівництва Чернігівської обласної державної адміністрації (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Н-Сіверський шляховик» (виконавець) укладений договір підряду №14 про закупівлю послуг за державні кошти «Поточний середній ремонт автомобільної дороги комунальної власності по вул. Козацька в м. Новгород-Сіверський Чернігівської області (ДК 021:2015 - 45230000-8 «Будівництво трубопроводів, ліній зв`язку та електропередач, шосе, доріг, аеродромів і залізничних доріг; вирівнювання поверхонь»)».
Відповідно до п. 1.1 договору підряду №14 замовник доручає, а виконавець на свій ризик, своїми та/або залученими силами і засобами, обладнанням, матеріалами і механізмами здійснює надання послуг і передає їх замовнику.
Ціна цього договору становить 1320,81920 тис. грн (один мільйон триста двадцять тисяч вісімсот дев`ятнадцять гривень 20 копійок), у т. ч. ПДВ 20% - 220,13653 тис. грн (двісті двадцять тисяч сто тридцять шість гривень 53 копійки) (п. 3.2 Договору підряду №14).
Згідно з п. 3.3 договору підряду №14 оплата за договором здійснюється за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на фінансове забезпечення будівництва, реконструкції, ремонту і утримання автомобільних доріг загального користування місцевого значення, вулиць і доріг комунальної власності у населених пунктах.
За умовами п. 4.1 договору підряду №14 замовник проводить розрахунки за надані послуги на підставі підписаних сторонами актів форми №КБ-2в (акт приймання виконаних будівельних робіт) та форми №КБ-3 (довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрат), при цьому сторони домовилися про те, що строк (термін) оплати замовником наданих виконавцем послуг визначається відкладальною обставиною, а саме - після надходження коштів з бюджету на рахунок замовника за надані послуги, які є предметом даного договору.
Відповідно до п. 4.12 договору підряду №14 поточні та остаточний розрахунки за надані послуги замовник здійснює лише при умові надходження коштів з джерел фінансування, на підставі актів форми КБ-2в, КБ-3, підписаних уповноваженими представниками сторін. Акти виконаних робіт готує виконавець і передає їх для підписання замовнику у строк не пізніше 25-го числа звітного місяця в паперовому вигляді та на електронному носії (в програмному комплексі їх складання - АВК, тощо).
Пунктами 5.1 та 5.2 договору підряду №14 передбачено строки надання послуг: початок - червень 2019 року; закінчення - відповідно до календарного графіку надання послуг, в якому зазначаються місяць початку та закінчення надання послуг, передбачених даним договором. Календарний графік надання послуг, що є невід`ємною частиною договору, складає виконавець та передає його замовнику до початку надання послуг. Місце надання послуг: 16000, Чернігівська область, м. Новгород-Сіверський, вул. Козацька.
Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2019, а у разі невиконання сторонами зобов`язань, передбачених договором - діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 10.1 договору підряду №14).
Надалі додатковими угодами №1 від 18.06.2019, №2 від 15.07.2019, №3 від 14.08.2019 та №4 від 29.08.2019 до договору підряду №14 сторони вносили зміни до додатку №2 Календарний графік надання послуг.
Замовник перерахував виконавцю кошти за договором підряду №14 в сумі 1320819,20 грн, шо підтверджується звітом про виконання договору про закупівлю №UA-2019-05-02-000648-с, сформованим у системі електронних закупівель «Prozorro», інформацією, зазначеною у листі Управління капітального будівництва Чернігівської обласної державної адміністрації №54-77-3266 від 09.05.2024, та інформацією, розміщеною на інтернет-платформі «Дозорро».
Окрім цього, 17.05.2019 Управлінням капітального будівництва Чернігівської обласної державної адміністрації на вебпорталі публічних закупівель «Prozorro» розміщено оголошення UA-2019-05-17-001513-b про проведення відкритих торгів, предметом закупівлі яких є «Поточний середній ремонт автомобільної дороги комунальної власності по вул. Центральна в с. Мамекине Новгород-Сіверського району Чернігівської області (ДК 021:2015 - 45230000-8 «Будівництво трубопроводів, ліній зв`язку та електропередач, шосе, доріг, аеродромів і залізничних доріг; вирівнювання поверхонь»)» очікуваною вартістю 465611,00 грн.
Тендерні пропозиції з метою участі у відкритих торгах подали ТОВ «Дітел» та ТОВ «Н-Сіверський шляховик», що підтверджується формами реєстру отриманих тендерних пропозицій та розкриття тендерних пропозицій.
За результатами відкритих торгів переможцем визнано Товариство з обмеженою відповідальністю «Н-Сіверський шляховик».
18.06.2019 між Управлінням капітального будівництва Чернігівської обласної державної адміністрації (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Н-Сіверський шляховик» (виконавець) укладений договір підряду №28 про закупівлю послуг за державні кошти «Поточний середній ремонт автомобільної дороги комунальної власності по вул. Центральна в с. Мамекине Новгород-Сіверського району Чернігівської області (ДК 021:2015 - 45230000-8 «Будівництво трубопроводів, ліній зв`язку та електропередач, шосе, доріг, аеродромів і залізничних доріг; вирівнювання поверхонь»)».
Відповідно до п. 1.1 договору підряду №28 замовник доручає, а виконавець на свій ризик, своїми та/або залученими силами і засобами, обладнанням, матеріалами і механізмами здійснює надання послуг і передає їх замовнику.
Ціна цього договору становить 464,17583 тис. грн (чотириста шістдесят чотири тисячі сто сімдесят п`ять гривень 83 копійки), у т. ч. ПДВ 20% - 77,36264 тис. грн (сімдесят сім тисяч триста шістдесят дві гривні 64 копійки) (п. 3.2 договору підряду №28).
Пункти 3.3, 4.1 та 4.12 договору підряду №28 є аналогічними відповідним пунктам договору підряду №14.
Пунктами 5.1 та 5.2 договору підряду №28 передбачено строки надання послуг: початок - червень 2019 року; закінчення - відповідно до календарного графіку надання послуг, в якому зазначаються місяць початку та закінчення надання послуг, передбачених даним договором. Календарний графік надання послуг, що є невід`ємною частиною договору, складає виконавець та передає його замовнику до початку надання послуг. Місце надання послуг: 16032, Чернігівська область, Новгород-Сіверський район, с. Мамекине, вул. Центральна.
Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2019, а у разі невиконання сторонами зобов`язань, передбачених договором - діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 10.1 договору підряду №28).
Замовник перерахував виконавцю кошти за договором підряду №28 у сумі 464175,83 грн, шо підтверджується роздруківкою з деталями транзакції.
Водночас, 21.08.2023 адміністративна колегія Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України у справі №109/60/111-рп/к.21 прийняла рішення №60/100-р/к «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу», у якому встановлено, що ТОВ «Н-Сіверський шляховик» та ТОВ «Лідс Трейд» (колишня назва ТОВ «Дітел») вчинили порушення, передбачене п. 1 ст. 50, п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів під час участі у спірних процедурах закупівлі, та накладено на зазначених учасників закупівель штрафи.
Такі висновки адміністративної колегії відділення Антимонопольного комітету України мотивовані характерними спільними особливостями оформлення та подання учасниками тендерних пропозицій, а саме:
- наявністю фінансової допомоги та господарських відносин між цими учасниками;
- використанням однієї і тієї ж IP-адреси;
- пов`язаністю використання цими учасниками номеру мобільного телефону та електронної поштової скриньки;
- завантаженням одним із учасників (ТОВ «Н-Сіверський шляховик») документів конкурента (ТОВ «Дітел»);
- нерозміщенням одним із учасників (ТОВ «Дітел») документів, що вимагались тендерною документацією.
Рішення адміністративної колегії відділення Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №60/100-р/к від 21.08.2023 у справі у справі №109/60/111-рп/к.21 оскаржено не було та є чинним.
Звертаючись до суду з даними позовами, прокурори вказували на те, що у зв`язку зі встановленням фактів порушенням Товариством з обмеженою відповідальністю «Н-Сіверський шляховик» законодавства про захист економічної конкуренції, а саме п. 1 ч. 1 ст. 50 та п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, під час участі у процедурах закупівлі, договори підряду №14 від 03.06.2019 та №28 від 18.06.2019 вчинені з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а тому є недійсними на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України, що, у свою чергу, тягне за собою застосування наслідків їх недійсності шляхом стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Н-Сіверський шляховик» на користь Управління капітального будівництва Чернігівської обласної державної адміністрації грошових коштів у загальному розмірі 1784995,03 грн, сплачених замовником за виконані роботи, які надалі належить стягнути в дохід держави.
Позивачі у своїх письмових поясненнях вказували на те, що у прокурорів відсутні підстави для звернення з позовами до суду в інтересах держави в особі Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України та Північного офісу Держаудитслужби.
Відповідач-2, заперечуючи проти позовів, посилався на те, що станом на момент проведення відкритих торгів інформація про вчинення учасниками вказаних процедур антиконкурентних узгоджених дій у нього була відсутня, а тому Товариство з обмеженою відповідальністю «Н-Сіверський шляховик» було правомірно визнано переможцем відкритих торгів і, як наслідок, укладено спірні договори. Також відповідач-2 звернув увагу на те, що оскільки підставою позову є наявність умислу у діях лише однієї сторони, тобто відповідача-1, Управління капітального будівництва Чернігівської обласної державної адміністрації не може бути співвідповідачем у даній справі.
Місцевий господарський суд, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, дійшов таких висновків:
- лише сам факт вчинення порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі, встановлений рішенням Антимонопольного комітету України, не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними як таких, що вчинені з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства (ч. 3 ст. 228 ЦК України), що узгоджується з правовими висновками, викладеними об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі №922/3456/23;
- для визнання недійсним правочину на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 3 ст. 228 ЦК України має бути доведено, що зміст правочину та мета його вчинення завідомо суперечать інтересам держави і суспільства;
- прокурор у разі завдання, на його думку, шкоди інтересам держави і суспільства внаслідок укладення і виконання спірних договорів підряду не позбавлений можливості розрахувати завдані таким порушенням збитки та пред`явити вимогу про їх стягнення з винної особи, як це передбачено ст. 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції»;
- відповідно до інформації про спірні закупівлі тендерні пропозиції ТОВ «Н-Сіверський шляховик» були нижчими за тендерні пропозиції ТОВ «Дітел», при цьому прокурор також не надав доказів наявності на ринку на час проведення спірних закупівель більш вигідних для замовника цінових пропозицій. Крім того, прокурор не надав і доказів того, що роботи за спірними договорами підряду, укладеними за результатами спірних відкритих торгів, були виконані за завищеними цінами;
- як наслідок, з огляду на приписи ч. 3 ст. 228 ЦК України, відсутні підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування наслідків їх недійсності.
З наведеними висновками Господарського суду Чернігівської області в їх сукупності погоджується і колегія суддів та вважає за необхідне зазначити наступне.
За змістом ст. ст. 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Положення ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання правочину недійсним.
Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 628 та ст. 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.
Відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Крім учасників правочину (сторін за договором), позивачем у справі може бути в передбачених законом випадках - прокурор, державний та інший орган, а також будь-яке підприємство, установа, організація, фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.
Таким чином, у разі, якщо позов про визнання недійсним правочину подано прокурором чи заінтересованою особою, відповідачами у справі повинні бути сторони спірного правочину.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
За змістом ч. 3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Чітке законодавче визначення поняття «інтерес» та поняття «інтерес держави і суспільства» відсутнє, як і відсутні законодавчо закріплені єдині критерії, принципи, засади їх визначення. Втім поняття «інтерес» є ширшим, адже охоплює, наприклад, «охоронюваний законом інтерес», «публічний інтерес», «суспільний інтерес» тощо.
У рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 дано визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес»: у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова) означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Суд виходить з того, що державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (рішення Конституційного Суду України №3-рп/99 від 08.04.1999).
Поняття «інтереси держави» має невизначений зміст, і в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави. Інтереси держави - це закріплена Конституцією та законами України, міжнародними договорами (іншими правовими актами) система фундаментальних цінностей у найбільш важливих сферах життєдіяльності українського народу і суспільства.
Таким чином, здійснивши правовий аналіз ч. 3 ст. 228 ЦК України, можна дійти висновку, що, зокрема, ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Отже, для правильного вирішення спору у цій справі необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін.
При цьому, не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства. Наявність такого наміру (умислу) у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Схожий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №922/1391/18.
Як було зазначено вище, провадження у цій справі зупинялося судом першої інстанції до розгляду Верховним Судом справи №922/3456/23. Так, предметом розгляду об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду було питання щодо наявності/відсутності підстав для відступу від висновків, викладених у постанові від 17.10.2024 у справі №914/1507/23, та вирішення питання чи підлягає застосуванню до спірних відносин ч. 3 ст. 228 ЦК України, тобто чи є укладений правочин (договір на закупівлю світильників та освітлюваної арматури) таким, що не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та вчиненим з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, за умови вчинення стороною правочину антиконкурентних узгоджених дій, за які чинним законодавством передбачена відповідальність у вигляді штрафу (п. 1 ст. 50, ст. 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції»).
У постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду уточнив висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі №911/934/23, 17.10.2024 у справі №914/1507/23, а також інших постановах Верховного Суду, щодо застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України та зазначив наступне:
«…При визначенні підстав для застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції».
«Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення».
«Найбільш релевантною до справи, що переглядається, є справа «Kurban v. Turkey» (рішення від 24.11.2020, заява №75414/10). Заявник разом з партнером уклали державний закупівельний контракт на виконання будівельних робіт і внесли відповідний завдаток (гарантію). Згодом органи влади виявили, що на момент участі в тендері проти заявника вже було порушено кримінальне провадження (пред`явлено обвинувачення) щодо маніпулювання попередніми державними закупівлями. На цій підставі національні органи скасували чинний контракт із заявником та конфіскували його завдаток. Заявник оскаржував конфіскацію завдатку як непропорційне втручання у право власності. ЄСПЛ визнав розірвання конфіскацію завдатку втручанням у право власності (ст. 1 Першого протоколу), яке мало легітимну мету - захист публічних фінансів, запобігання змовам та забезпечення чесної конкуренції у сфері державних закупівель. Незважаючи на легітимну мету, ЄСПЛ встановив порушення через непропорційність застосованого заходу. Національне законодавство вимагало виключення особи з тендеру, якщо їй пред`явлено обвинувачення (превентивний захід, спрямований на запобігання подальшим порушенням). Обвинувачення було зареєстровано ще до укладення контракту, але заявник не знав про це. Крім того, органи влади з великою затримкою повідомили про це тендерний орган і фактично самі дозволили заявнику укласти контракт. Скасувавши контракт і конфіскувавши завдаток після укладення та часткового виконання угоди, держава переклала на заявника фінансовий тягар власної адміністративної недбалості (несвоєчасного виконання своїх обов`язків з перевірки). Втручання було визнане надмірним, оскільки держава не змогла забезпечити належне виконання своїх обов`язків на ранньому етапі процедури. Суд також вважав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.
ЄСПЛ вказав, що в конкретних обставинах цієї справи заявник мав принаймні законні очікування щодо можливості покладатися на договір і виконати його, а також очікувати повернення своєї гарантії, і це може розглядатися, для цілей ст. 1 Першого протоколу, як пов`язане з майновими правами, наданими заявнику за договором».
«Для застосування приписів ч. 3 ст. 228 ЦК України прокурор у цій справі мав довести, що сам правочин (придбання світильників комунальним підприємством) за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Втім, прокурор цього не доводив, а стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі».
«Антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні ч. 3 ст. 228 ЦК України».
«Прокурор не доводив, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства».
«Об`єднана палата вважає, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої ч. 3 ст. 228 ЦК України, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції».
«Об`єднана палата звертає увагу на невідповідність норми ч. 3 ст. 228 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів ч. ч. 1 та ст. 228 ЦК України, які встановлюють, що нікчемним є правочин який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію та ч. 3 цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави».
«Отже, колегія суддів у справі №911/934/23 дійшла висновку про відсутність підстав для застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України як норми внутрішнього законодавства, що за своїм змістом створює підстави для непропорційного втручання держави в право власності приватних осіб, що суперечить приписам Першого протоколу до Конвенції. Такий висновок є загальним, базується на недоліках самої законодавчої норми (тобто він має застосовуватися незалежно від обставин конкретної справи)».
Тим не менше, об`єднана палата звертає увагу, що, незважаючи на тривалу публічну критику, ч. 3 ст. 228 ЦК України так і не була виключена з ЦК України, хоча її аналог у ГК (ст. 208) втратив чинність у зв`язку з втратою чинності цим кодексом в цілому у 2025 році. Крім того, питання щодо існування цієї норми наразі знаходиться на вирішенні законодавця (проєкт рекодифікації ЦК України) - за таких умов втручання суду у вирішення цього питання не може вважатися доцільним».
Також об`єднана палата виснувала, що за умови застосування відповідних приписів ч. 3 ст. 228 ЦК України, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника, оскільки:
«по-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було;
по-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа «Air Canada v. the United Kingdom»)».
Об`єднана палата також зазначила, що «…. як у справі, яка переглядається, так і у справі, від висновків у якій просять відступити, прокурор вочевидь для дотримання принципу пропорційності просив стягнути з добросовісної сторони не майно, отримане за правочином, а кошти, після того як вони будуть стягнуті з винної сторони. СКП «Харківзеленбуд» неодноразово стверджувало, що воно несе негативні наслідки від ухвалених судових рішень, оскільки грошові кошти не є речами з індивідуально визначеними ознаками, відтак, неможливо розрізнити власні кошти підприємства і кошти, стягнуті з винної сторони. Скаржник звертав увагу на неодноразове намагання виконати примусово відповідне рішення суду незалежно від того, чи отримані кошти з винної сторони на рахунок комунального підприємства. Отже, ухвалені судами у цій справі рішення означають не лише застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України всупереч її прямим приписам (об`єднана палата погоджується з доводами скаржника, що при правильному застосуванні цієї норми з нього мали би бути стягнуті товари, отримані за правочином, тобто світильники, а не кошти), але й перекладення тягаря відповідальності на невинну сторону - стягнення з комунального підприємства грошових коштів без отримання ним коштів від винної сторони. Більше того, прокурор стверджує про те, що завдяки порушенням законодавства про захист конкуренції постраждали інтереси держави. Враховуючи, що закупівлю товарів проводило комунальне підприємство за гроші територіальної громади, а не держави, то при спотворенні результатів торгів постраждалою є територіальна громада міста Харкова. Між тим, прокурор у позові просив стягнути кошти в дохід держави (до державного бюджету), а не бюджету міста Харкова (тобто територіальної громади, яка на думку прокурора постраждала від спотворення результату закупівель за комунальні кошти), що суперечить здоровому глузду і у сукупності з негативними майновими наслідками для комунального підприємства є очевидно непропорційним втручанням в право власності територіальної громади міста Харкова».
Відтак, об`єднана палата у справі №922/3456/23 дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог прокурора про визнання недійсним договору про закупівлю товарів на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України та про стягнення з ПП «ЛСВ Моноліт» на користь СКП «Харківзеленбуд» 2370000,00 грн, а з СКП «Харківзеленбуд» одержаних ним за рішенням суду 2370000,00 грн в дохід держави.
З огляду на положення ч. 4 ст. 236 ГПК України, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні правомірно враховані зазначені вище висновки Верховного Суду у справі №922/3456/23, оскільки правовідносини у справах є подібними щодо застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України у спірних правовідносинах з огляду на предмет та правові підстави позову.
Як на доказ того, що спірні договори підряду є такими, що завідомо суперечать інтересам держави і суспільства з умислу однієї сторони - Товариства з обмеженою відповідальністю «Н-Сіверський шляховик», прокурори посилалися виключно на рішення адміністративної колегії Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №60/100-р/к від 21.08.2023, яким визнано, що ТОВ «Н-Сіверський шляховик» та ТОВ «Лідс Трейд» (ТОВ «Дітел») своїми діями вчинили порушення, передбачені п. 4 ч. 2 ст. 6, п. 1 ст. 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів на закупівлю спірних робіт, проведених відповідачем-2.
Водночас, лише сам факт вчинення вказаними товариствами порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у закупівлях, встановлений Антимонопольним комітетом України, не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними як таких, що вчинені з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства (ч. 3 ст. 228 ЦК України), що узгоджується з правовими висновками, викладеними об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23.
Для визнання недійсним правочину на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 3 ст. 228 ЦК України має бути доведено, що зміст правочину та мета його вчинення завідомо суперечать інтересам держави і суспільства.
Пунктом 4 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про публічні закупівлі» встановлено, що замовник приймає рішення про відмову учаснику в участі у процедурі закупівлі та зобов`язаний відхилити тендерну пропозицію учасника або відмовити в участі у переговорній процедурі закупівлі (крім випадків, зазначених у п. п. 2, 4, 5 ч. 2 ст. 40 цього закону) в разі, якщо суб`єкт господарювання (учасник) протягом останніх трьох років притягувався до відповідальності за порушення, передбачене п. 4 ч. 2 ст. 6, п. 1 ст. 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів тендерів.
У вказаний спосіб держава гарантує розвиток добросовісної конкуренції, забезпечує ефективність правового регулювання сфери публічних закупівель, прозорість процедур. При цьому позбавлення суб`єкта господарювання права протягом трьох років брати участь у процедурах закупівель є тим запобіжником, за допомогою якого держава усуває недобросовісність суб`єктів господарювання від можливості мати доступ до публічних коштів.
Крім того, за порушення законодавства про захист економічної конкуренції Законом України «Про захист економічної конкуренції» передбачена відповідальність. Зокрема, за порушення, передбачене п. п. 1, 2 та 4 ст. 50 цього закону, накладаються штрафи (ст. 51, ч. 2 ст. 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції»).
Як вірно встановлено місцевим господарським судом, за порушення, передбачене п. 4 ч. 2 ст. 6, п. 1 ст. 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», на Товариство з обмеженою відповідальністю «Н-Сіверський шляховик» було накладено штрафи. Отже, товариство понесло відповідальність за вчинене ним порушення законодавства про захист економічної конкуренції.
Статтею 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції» передбачено, що особи, яким заподіяно шкоду внаслідок порушення законодавства про захист економічної конкуренції, можуть звернутися до господарського суду із заявою про її відшкодування. Шкода, заподіяна порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченими п. п. 1, 2, 5, 10, 12, 18, 19 ст. 50 цього закону, відшкодовується особою, що вчинила порушення, у подвійному розмірі завданої шкоди.
Положення Закону України «Про захист економічної конкуренції» є спеціальними у випадку порушення його норм, зокрема, шляхом узгодженої поведінки на торгах. Цей закон також визначає можливість заявлення вимог про стягнення шкоди, завданої таким порушенням.
Отже прокурор, у разі завдання, на його думку, шкоди інтересам держави і суспільства внаслідок укладення і виконання спірних договорів підряду, не позбавлений можливості розрахувати завдані таким порушенням збитки та пред`явити вимогу про їх стягнення з винної особи, як це передбачено ст. 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції».
Поряд з тим, відповідно до інформації про спірні закупівлі тендерні пропозиції ТОВ «Н-Сіверський шляховик» були нижчими за тендерні пропозиції ТОВ «Дітел», при цьому прокурор також не надав доказів наявності на ринку на час проведення спірних закупівель більш вигідних для замовника (відповідача-2) цінових пропозицій.
Крім того, прокурор не надав і доказів на підтвердження того, що роботи за спірними договорами підряду, укладеними за результатами спірних відкритих торгів, були виконані за завищеними цінами.
Враховуючи вищевикладене, з огляду на приписи ч. 3 ст. 228 ЦК України, відсутні підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування наслідків їх недійсності.
Прокурор в апеляційній скарзі стверджує, що у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 Верховний Суд обмежив поняття порушення інтересів держави і суспільства наявністю обвинувального вироку, фактично виключивши ч. 3 ст. 228 ЦК України із застосування у цивільних правовідносинах. Водночас, закріпивши у ЦК України ст. 228 окремо від кримінальної юстиції, законодавець таким чином надав можливість відновити порушене внаслідок вчинення таких правочинів право не лише кримінально-правовим шляхом, а й надав змогу захистити порушене цивільне право незалежно від результатів кримінального провадження. Крім того, співставлення об`єднаною палатою Касаційного господарського суду особливих правових наслідків недійсності правочинів, які суперечать інтересам держави та суспільства, його моральним засадам (суми стягнення в дохід держави за ч. 3 ст. 228 ЦК України) із збитками (сумою, на яку учасник закупівлі збагатився) суперечить змісту вказаної правової норми, а отже суперечить принципу правової визначеності, порушує критерій «якості закону» та принцип верховенства права. Отже, формуючи висновок про недопустимість застосування приписів ч. 3 ст. 228 ЦК України у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність (в тому числі і у разі проведення закупівлі за відсутності конкуренції та при формальному створенні її видимості, що нівелює суть публічної закупівлі), Верховний Суд фактично створив умови, за яких ця норма законодавства взагалі не буде застосовуватися.
Натомість, за доводами прокурора, такий категоричний висновок об`єднаної палати щодо «невластивості цивільному законодавству» приписів ч. 3 ст. 228 ЦК України суперечить вже існуючій позиції Великої Палати Верховного Суду. Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі №918/1043/21 підтверджено не лише можливість застосування до договорів про закупівлю товарів за публічні кошти зазначених приписів законодавства у випадку порушення суб`єктом господарювання норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, а й визначено прокурора, як суб`єкта, який уповноважений на звернення до суду з відповідним позовом. Великою Палатою Верховного Суду у вказаній постанові також зазначено, що правові наслідки, передбачені ч. ч. 1 та 2 ст. 216 ЦК України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (ч. 3 ст. 216 ЦК України). При цьому жодних висновків щодо їх конфіскаційного характеру або непритаманності їх цивільному законодавству Великою Палатою Верховного Суду сформовано не було. Разом з цим, об`єднана палата у справі №922/3456/23 дійшла протилежних висновків. Вказане нівелює приписи ч. 4 ст. 75 ГПК України та фактично ставить у привілейоване становище вирок суду поряд із судовими рішеннями іншої предметної юрисдикції та, як наслідок, не відповідає сучасним запитам правозастосування, не призведе до зменшення кількості справ у суді і свідчить про відсутність усталених підходів до вирішення правової проблеми.
З цього приводу апеляційний суд вказує на те, що Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 08.04.2026 у справі №910/20111/23, до вирішення якої прокурор просив зупинити дане апеляційне провадження, повертаючи справу відповідній колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду, зазначила наступне:
« 43. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що питання щодо застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України при вчиненні правочину, що суперечить інтересам держави та суспільства, зокрема при порушенні суб`єктом господарювання чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, у тому числі законодавства про захист конкуренції, не має невизначеного законодавчого регулювання та вже вирішувалося Верховним Судом.
44. Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 сформулювала висновок щодо застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України, зазначивши, що ця норма може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
47. Однак в ухвалі про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду колегія Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не запропонувала шляху вирішення вказаної нею правової проблеми, а лише констатувала, що вжите об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 формулювання про те, що ч. 3 ст. 228 ЦК України може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, не сприяє стабільності правозастосування та єдності судової практики у спорах з подібними правовідносинами.
48. Отже, передача цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду фактично спрямована на перегляд правової позиції об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №922/3456/23, про що колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду питання не ставить, відступити від останньої, зокрема шляхом уточнення, не просить.
49. При цьому доводи про відсутність стабільності правозастосування та єдності судової практики у спорах з подібними правовідносинами не знайшли свого підтвердження, про що свідчить узгоджений підхід Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду при застосуванні ч. 3 ст. 228 ЦК України внаслідок порушення законодавства про захист економічної конкуренції після ухвалення об`єднаною палатою вказаної вище постанови.
50. Натомість правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному, у справах з подібними правовідносинами не виявлено. Посилань на те, що касаційним судом після ухвалення об`єднаною палатою наведеної вище постанови було сформовано різну практику при вирішенні справ у подібних правовідносинах, колегія суддів також не навела.»
Таким чином, апеляційний суд вказує на те, що аргументи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, фактично, зводяться до незгоди з висновками про застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України, викладеними у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, які є актуальними станом на час розгляду апеляційної скарги та відступів від яких на даний час не існує, що підтверджено безпосередньо і Великою Палатою Верховного Суду.
Що ж до посилань прокурора на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 18.09.2024 у справі №918/1043/21, то колегія суддів вказує на наступні висновки, викладені у вказаній постанові:
« 8.21. Беручи до уваги викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає неправильними висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для визнання недійсним договору відповідно до положень ч. 3 ст. 228 ЦК України з огляду на недодержання вимог щодо відповідності умов цього правочину інтересам держави, оскільки ліцей не є особою, яка наділена повноваженнями на звернення до суду з позовом в інтересах держави….
8.22. Про недійсність договору як такого, що був укладений з перевищенням повноважень представником, який діяв від імені школи, поєднаним зі зловмисною домовленістю з посадовими особами підприємства, спрямованою на незаконне заволодіння майном комунальної установи, або про те, що договір сторони уклали без наміру створити обумовлені ним правові наслідки (фіктивний правочин), ліцей у цій справі не стверджує.
8.23. Таким чином, доводи підприємства, викладені у підпункті 4.1 цієї постанови, про неправильне застосування судами ч. 3 ст. 228 ЦК України та неврахування ними наведених вище висновків КГС ВС знайшли своє підтвердження під час касаційного розгляду.
8.24. Оскільки Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність у ліцею повноважень на звернення до суду з позовом в інтересах держави, вона надалі не досліджує доводів підприємства стосовно критеріїв застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України, викладених у підпункті 4.2 цієї постанови, та не робить з цього приводу висновків.»
З огляду на вказані висновки та аналіз змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі №918/1043/21, апеляційний суд відхиляє аргументи прокурора щодо неврахування судом першої інстанції висновків про застосування норм права, викладених в такій постанові.
Як наслідок, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні заявленого позову, а доводи апеляційної скарги прокурора таких висновків не спростовують.
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно зі ст. ст. 76 та 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду Чернігівської області від 05.02.2026 у справі №927/667/24 ухвалене з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури не підлягає задоволенню.
У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на Чернігівську обласну прокуратуру.
Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 05.02.2026 у справі №927/667/24 залишити без змін.
3. Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Чернігівську обласну прокуратуру.
4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк двадцять днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 06.05.2026.

Головуючий суддя В.В. Шапран 

Судді Л.Г. Сітайло

В.В. Андрієнко