ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
 
КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
 
вул. Івана Ступака, 25, м. Фастів, Київська область, 08500, тел. (04565) 6-17-89, 
e-mail: inbox@fs.ko.court.gov.ua, web: https://fs.ko.court.gov.ua, код ЄДРПОУ 26539699

2/381/1877/26
381/1837/26 
Рішення
Іменем України

08 червня 2026 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Самухи В.О., за участю секретаря судового засідання Папруги А.С., розглянувши у відкритому судовому засідання в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

Встановив:

27 березня 2026 року до Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов поданий представником позивача з використанням системи «Електронний суд».
Зі змісту заявлених позовних вимог слідує, що 23 жовтня 2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА», як первісним кредитором, та ОСОБА_1 , як позичальницею, було укладено кредитний договір № 1613887266 на суму 200 гривень, в подальшому тіло кредиту було збільшеним за згодою сторін договору. Загальна сума отриманого кредиту становить 5 850 гривень. Цей договір був укладеним в електронній формі. 
Позивач зазначає, що відповідачкою, як позичальницею, не виконані умови договору щодо повернення отриманих коштів, внаслідок чого виникла заборгованість.
В подальшому, були укладеними договори факторингу, після цього право вимоги за кредитним договором перейшло до товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС», потім – до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ОНЛАЙН ФІНАНС», а згодом і до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС», позивача у справі.
Згідно тверджень позивача, розмір заборгованості за договором становить 21 178,06 гривень, з них: 5 849,70 гривень – заборгованість за тілом кредиту, 15 328,36 гривень – заборгованість за процентами.
Зазначену вище суму коштів позивач просить стягнути з відповідачки на свою користь, а також вирішити питання про відшкодування понесених ним витрат зі сплати судового збору та витрат на правничу допомогу.
Одночасно з поданням позову було заявлено клопотання про витребування від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформації про належність картки відповідачці та зарахування платежів на карту в період часу та у розмірі, зазначеному в позовній заяві.
17 квітня 2026 року Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області було відкритим спрощене позовне провадження в цій справі з викликом учасників судового розгляду.
Клопотання позивача про витребування доказів від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було задоволеним. Витребувано інформацію про належність відповідачці картки та про зарахування платежів у строки та у розмірі, що зазначені в позовній заяві.
14 травня 2026 року до Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшов лист АТ КБ «ПРИВАТБАНК», яким надано запитувану інформацію та виписку за банківським рахунком (а. с. 141-144).
18 травня 2026 року до Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшов відзив на позов (а. с. 145-169).
Зі змісту відзиву слідує, що відповідачка заперечує проти позову в повному обсязі. При цьому, вона покликається на відсутність доказів надання кредиту; на укладення договір факторингу, згідно з якими передавалось право вимоги за кредитним договором № 1613887266, до дати укладення цього договору. Відповідачка також наголошує на тому, що проценти за кредитним договором були нараховані поза межами строку кредитування. Окремо звернуто увагу на наявності статусу військовослужбовця та несправедливості умови договору про авто пролонгацію. Додатково зазначається про порушення процедури переходу права вимоги та недоведеності обставини щодо внесення плати за договорами факторингу, як підстави для подальшої передачі права вимоги за кредитним договором. Також вказано про необхідність дотримання максимального розміру денної процентної ставки.
Також у відзиві зазначено про не співмірність понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.
19 травня 2026 року до Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшла відповідь на відзив, зі змісту якої слідує, що позивач вважає неспроможними заперечення відповідачки та зазначає про доведеність підстав для задоволення позову у повному обсязі. Окремо звернуто увагу, що проценти, які нараховані після закінчення дисконтного періоду, були нараховані за правилами статті 625 ЦК України, про що прямо зазначено у позовній заяві.
В судове засідання учасники судового розгляду не з`явились, були повідомлені належним чином, причини неявки невідомі. У повній заяві викладене прохання проводити розгляд справи без участі представника позивача.
Відповідачка, будучи повідомленою належним чином, для участі в судовому засіданні не з`явилась, у відзиві на позов просила відкласти судове засідання у випадку її неявки.
З огляду на те, що явка представників позивача обов`язковою не визнавалась, а також, враховуючи те, що відповідачка не повідомила про наявність поважних причин для своєї неявки, суд вважає за можливе провести судове засідання без участі зазначених осіб, що відповідає положенням частини 1 статті 223 ЦПК України.
При цьому, в силу приписів статті 280 ЦПК України, суд не проводить заочний розгляд справи, так як відповідачкою було подано відзив.
Дослідивши матеріали справи, суд закінчив з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами та перейшов на стадію ухвалення судового рішення. У відповідності до приписів статті 244 ЦПК України ухвалення та проголошення судового рішення було відкладеним до 08 червня 2026 року до 16 години 50 хвилин.
Дослідивши письмові матеріали справи суд встановив наступні обставини. 
Зокрема, судом встановлено, що 23 жовтня 2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА», як первісним кредитором, та ОСОБА_1 , як позичальницею, було укладено договір кредитної лінії № 1613887266 (а. с. 73, зворот-76).
За умовами договору, перший транш становить 200 гривень, загальна сума кредиту складається з усіх траншів, отриманих в межах строку дії договору. Кредитна лінія надається на строк 25 днів, до 17 грудня 2021 року, що є дисконтним періодом.
Пролонгація після закінчення дисконтного періоду здійснюється за правилами п. 1.8 договору і передбачає необхідність оплати всіх нарахованих процентів та активації функції продовження дисконтного періоду в особистому кабінеті позичальника чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця.
Умовами пунктів 1.12.1 та 1.12.2 договору передбачено правила автоматичного продовження стоку виконання зобов`язання у випадку не повернення суми кредиту після закінчення строку дисконтного періоду, а також визначений розмір відповідної процентної ставки, що застосовується після закінчення дисконтного періоду.
Згідно умов пунктів 1.9.1 та 1.9.3 договору визначений розмір процентної ставки, що застосовується в межах дисконтного періоду – 1,98 % щоденно, після закінчення дисконтного періоду – 2,1 % щоденно. При цьому, у випадку несплати тіла кредиту і процентів після закінчення дисконтного періоду, застосуванню підлягала ставка 2,1 % і для дисконтного періоду, тобто несвоєчасна сплата процентів і не повернення тіла кредиту є відкладальною обставиною для застосування цього розміру процентної ставки для усього періоду кредитування.
Договір підписаний позичальницею одноразовим ідентифікатором.
В межах цього договору було надано 5 850 гривень. Інформація про конкретні суми траншів і дату їх переказу відображена в довідках ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» від 30 серпня 2023 року (а. с. 105-106).
Зазначена інформація відповідає відомостям про зарахування коштів на банківську картку позичальника, що зазначена у виписці про рух коштів АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а. с. 143-144).
До матеріалів справи долучені розрахунки заборгованості ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» (а. с. 64-66, зворот).
Зі змісту цих розрахунків слідує, що проценти нараховувались в період часу з 23 жовтня 2021 року до 03 березня 2022 року. 17 листопада 2021 року відповідачкою було сплачено 0,3 гривні в рахунок погашення тіла кредиту та 2 504,70 гривень в рахунок погашення заборгованості за процентами.
Відповідачкою не надано доказів сплати заборгованості у розмірі більшому, ніж визнається позивачем.
В подальшому, на підставі договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року з додатковими угодами, договору факторингу № 05/0820-01 від 05 серпня 2020 року, договору факторингу № 10/07/25-Е від 10 липня 2025 року з додатками, право вимоги за договором кредитної лінії № 161387266 від 23 жовтня 2021 року перейшло до товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС», потім – до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ОНЛАЙН ФІНАНС», а згодом і до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС», позивача у справі (а. с. 33-45, 48-53, 55-60).
Позивач стверджує, що розмір заборгованості за цим договором становить 21 178,06 гривень, з них: 5 849,70 гривень – заборгованість за тілом кредиту, 15 328,36 гривень – заборгованість за процентами. Розмір заборгованості відображений у виписці з особового рахунку за кредитним договором (а. с. 67).
Встановивши зазначені обставини справи, суд вважає, що спірні правовідносини урегульовані наступними правовими нормами.
Зокрема, згідно приписів пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно приписів частини 1, 2, 4 статті 201 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Згідно приписів частини 1 статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно приписів частини 1 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно приписів абзацу 1, 2 частини 1 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Згідно приписів частини 2 цієї статті, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно приписів частини 1 статті 13 Закону України «Про споживче кредитування», Договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.
Зміст процитованих вище правових норм свідчить про те, що правочин, в тому числі й договір, є законодавчо визначеною підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків.
Формою правочину є усна, або письмова, специфічним видом якої є електронна форма правочину.
При цьому, для дотримання письмової, в тому числі й електронної форми правочину, є наявність підпису сторін.
Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-комунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру.
Згідно приписів пункту 5 частини 1 статті 3 цього закону, електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно приписів пункту 6 частини 1 статті 3 цього закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. 
Згідно приписів пункту 7 частини 1 частини 3 цього закону, електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-комунікаційних систем.
Згідно приписів пункту 12 частини 1 статті 3 цього закону, одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Згідно приписів абзацу 9 частини 1 статті 5 цього закону, одним із основних принципів у сфері електронної комерції є однаковість юридичної сили електронних правочинів та правочинів, укладених в іншій формі, передбаченій законодавством. 
Згідно приписів частини 1 статті 10 Закону України «Про електронну комерцію», електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт).
Згідно приписів частини 1 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Згідно частини 3 цієї статті, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Згідно частини 4 цієї статті, пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.
Згідно частини 6 цієї статті, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Згідно приписів частини 12 цієї статті, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Згідно приписів частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно приписів частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно приписів частини 2 статті 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно приписів абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Згідно приписів частини 1 статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно приписів частини 1 статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.
За змістом частини 2 статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики.
Згідно приписів частини 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Згідно приписів частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно приписів частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Згідно приписів частини 1, 2 статті 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно приписів частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно приписів частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно приписів частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно приписів пункту 5 частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.
Враховуючи наведені правові норми, суд погоджується з доводами позивача, що між первісним кредитором та відповідачкою, як позичальницею, було укладено договір кредитної лінії № 161387266 від 23 жовтня 2021 року та погоджені істотні умови цього договору. 
Суд погоджується, що в межах цього договору були надані відповідачці, як позичальниці, грошові кошти в борг у розмірі зазначеному в позовній заяві.
В цьому випадку суд критично оцінює доводи відповідачки щодо відсутності доказів надання кредиту, так як обставини перерахування коштів підтверджені випискою з банківського рахунку, що надана АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а. с. 143-144). В цьому випадку суд констатує, що відповідачкою не спростовано, що відповідні перекази надходили саме від первісного кредитора, нею не було надано доказів щодо інших джерел отримання цих коштів.
Отже, суд погоджується, що в межах кредитної лінії відповідачкою було отримано кошти у сумі 5 850 гривень, які не повернуті.
Згідно із розрахунком первісного кредитора, в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту було сплачено 0,3 гривні. Зазначений розрахунок не спростований відповідачкою, доказів погашення заборгованості в більшому розмірі нею не надано.
Отже, існують підстави для стягнення з відповідачки, як позичальниці заборгованості за тілом кредиту у сумі 5 849,70 гривень.
Також, суд погоджується з доводами позивача щодо наявності відстав для нарахування процентів за користування коштами.
Однак, нарахування має бути здійсненим в межах визначеного у п. 1.7 договору строку кредитування тривалістю 25 днів (дисконтного періоду). Зазначений період є періодом правомірного користування коштами у відповідності до приписів статті 1048 ЦК України. Зазначене кореспондується з правовою позицією ВП ВС від 05 квітня 2023 року по справі № 910/4518/16.
В цьому випадку суд враховує, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка здійснила дії, передбачені пунктом 1.8 договору для пролонгацію строку кредитування на пільгових умовах, зокрема, активувала функцію продовження строку дисконтного періоду.
Суд звертає увагу, що подальше нарахування процентів за ставкою 2,98 % щоденно, після закінчення строку кредитування, що передбачено пунктом 1.12.2 договору, є заходом відповідальності, у відповідності до 2 статті 625 ЦК України.
В цьому випадку у відповіді за відзив позивач звернув увагу, що усвідомлює правову природу відповідних нарахувань і заявив вимоги про стягнення процентів після закінчення дисконтного періоду, саме як заходу відповідальності.
Однак, суд зазначає, що в позовній заяві міститься посилання лише на приписи частини 1 статті 625 ЦК України, що вказують про недопустимість звільнення боржника від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. При цьому, позивач не посилався на приписи частини 2 статті 625 ЦК України та не зазначав, що нараховує проценти річні після закінчення строку кредитування, саме як захід відповідальності. Відповідного розрахунку процентів, як заходу відповідальності, не надав. 
Суд окремо враховує, що позивачем, як приклад релевантної правової позиції для оцінки аналогічних правовідносин було надано Постанову ВС від 07 січня 2026 року у справі № 727/2790/25. Вказаною постановою ВС було залишено без змін постанову суду апеляційної інстанції, який стягнув проценти за користування коштами в межах дисконтного періоду, як строку кредитування (а. с. 204-215).
Визначаючи тривалість дисконтного періоду, як строку кредитування, суд враховує, що в пункті 1.3, 1.7 договору наведені суперечливі правила щодо визначення строку кредитування. Зокрема, зазначено, що кредитна лінія надається строком на 25 днів від дати отримання кредиту, а саме до «17.12.2021 року», хоча 25 днів від дати отримання кредиту повинні закінчитись «17.11.2021 року», а не «17.12.2021 року».
Усуваючи суперечності у визначені дати закінчення строку кредитування, суд виходить з наступного.
Суд зазначає, що Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Згідно правової позиції, висловленої в Постанові ВП ВС від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, підтримано висновки КСУ з приводу того, що споживач є слабшою стороною.
Далі, в межах цієї цивільної справи суд вважає, що до спірних правовідносин може бути застосованим принцип Contra proferentem, а зміст укладеного сторонами спору кредитного договору повинен тлумачитись проти того, хто запропонував відповідну редакцію договору.
Оскільки редакція договору була запропонована первісним кредитором, саме він, а згодом і позивач, як правонаступник, повинен нести ризик суперечностей у тлумаченні умов договору.
Суд вважає, що застосування положень про 25-денну тривалість періоду кредитування є більш сприятливим для відповідачки, як позичальниці і слабшої сторони у зобов`язанні, так як передбачає нарахування процентів у меншому розмірі.
Отже, в цьому випадку проценти мають бути нараховані в межах 25-денного строку кредитування згідно із розрахунком первісного кредитора (а. с. 64, зворот-65).
Зі змісту цього розрахунку слідує, що 17 листопада 2021 року, в останній день строку кредитування проценти позичальницею були сплачені у повному обсязі у сумі 2 504,70 гривень, тому заборгованість за процентами відсутня. Суд в силу приписів статті 13 ЦПК України не виходить за межі розрахунку заборгованості первісного кредитора для відповідного і періоду і не застосовує процентну ставку інші, ніж була застосована первісним кредитором для цього періоду.
Як зазначалося вище, за відсутності відомостей про виконання вимог п. 1.8 договору і продовження строку дії дисконтного періоду, строк виконання зобов`язання настав 17 листопада 2021 року, тому з цієї дати виключається подальше нарахування процентів за правилами статті 1048 ЦК України.
Тому, суд приходить до висновку, що заборгованість за нарахованими процентами відсутня. Відповідно, відсутні і підстави для стягнення цієї заборгованості у примусовому порядку.
Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно приписів частини 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Отже, суд погоджується з доводами позивача, що внаслідок укладення договорів факторингу до нього, як нового кредитора, перейшло право вимоги за договором кредитної лінії № 161387266 від 23 жовтня 2021 року.
В цьому випадку суд відхиляє доводи відповідачки щодо укладення деяких із договорів факторингу до дати укладення кредитного договору і зазначає, що в кожен із цих договорів в подальшому були внесені зміни до додатковими угодами і продовжено строк їхньої дії. Отже, передача права вимоги відбувалась за чинним договорами факторингу, а правомірність цих договорів не спростована в силу приписів статті 204 ЦК України.
Суд окремо враховує, що правова оцінка можливості передачі право вимоги за договорами факторингу, укладеними до виникнення права вимоги, надана у долученій до справи Постанови ВС від 07 січня 2026 року по справі № 727/2790/25. Зазначена правова позиція є релевантною і стосується подібних правовідносин за участю ТОВ «ФК «ЕЙС».
Далі, суд відхиляє, як неспроможні, доводи щодо наявності у відповідачки статусу військовослужбовця, так як в силу приписів статті 12, 81 ЦПК України доказів для підтвердження відповідних обставин нею не надано.
Також, суд критично оцінює доводи про необхідність застосування максимального розміру денної процентної ставки, так як відповідні зміни були внесені Законом № 3498-IX від 22.11.2023 року, тобто вже після виникнення спірних правовідносин і ця норма не є застосовною.
Отже, суд вважає, що позовні вимоги є частково доведеними, а з відповідачки, як позичальниці, на користь позивача, як нового кредитора, підлягає стягненню заборгованість за договором кредитної лінії № 161387266 від 23 жовтня 2021 року сумі 5 849,70 гривень (тіло кредиту).
Далі, позивачем до стягнення заявлені витрати на правничу допомогу у сумі 7 000 гривень. Для підтвердження обставин щодо понесення відповідних витрат були надані – копія договору про надання правничої допомоги № 20/08/25-1 від 20 серпня 2025 року з додатковою угодою від 01 вересня 2025 року, акт прийому-передачі наданих послуг від 29.12.2025 року (а. с. 68-71).
Оцінюючи доводи позивача щодо необхідності стягнення з відповідачки відповідних витрат, суд виходить з наступного.
Так, статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно вимог статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.
Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому,що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22), постанови Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 369/10907/22 (провадження № 61-16010св23), від 01 травня 2024 року у справі № 557/174/23 (провадження № 61-15995св23).
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
Оцінюючи сукупність наданих позивачем документів, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу є підтвердженими, проте, керуючись приписами статті 141 ЦПК України, суд стягує відповідні витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, оскільки позовні вимоги задоволені на 27 %, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 1 890 гривень.
Далі, у відповідності до приписів статі 141 ЦПК України, суд стягує з відповідачки на користь позивача понесені витрати зі сплати судового збору у 718,84 гривень, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи наведене вище, керуючись приписами статті 11, 16, 201, 204, 205, 207, 610, 611, 626, 629, 638, 640, 1049, 1050, 1054, 1055 ЦК України, статті 4, 12, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, - 
Ухвалив:
Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» грошові кошти у сумі 5 849,70 гривень – заборгованість за тілом кредиту за договором кредитної лінії № 161387266.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» 1 890 гривень, як компенсацію витрат на правничу допомогу.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» 718,84 гривень, як компенсацію витрат зі сплати судового збору.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи:
Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС», код ЄДРПОУ 42986956, місцезнаходження: м. Київ, вул. Юрія Поправки, буд. 6, каб. 13.
Відповідачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Самуха В.О.