Справа № 420/30621/24 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тарасишиної О.М., за участю секретаря судового засідання Гур`євої К.І., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради (65017, м. Одеса, вул. Косовська, 2-Д, код ЄДРПОУ 38226516), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, – 
ВСТАНОВИВ:
До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради (65017, м. Одеса, вул. Косовська, 2-Д, код ЄДРПОУ 38226516), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), в якій позивач просить: 
визнати протиправними дії та рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про скасування/зняття з реєстрації місця проживання/перебування з 16.08.2022 року ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 та про скасування у Єдиному державному демографічному реєстрі запису про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 ;
зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради скасувати зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та поновити місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 та у Єдиному демографічному реєстрі запису про реєстрацію ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 ;
визнати за ОСОБА_1 право користування 40/100 частин житлового за адресою: АДРЕСА_2 , що складаються з частини житлового будинку літ. «А-1ж», з прибудовою літ. «а» частини – веранди І, площею 13,4 кв.м., 1-2 – житлова кімната площею 13,0 кв.м.; 1-3 – житлова кімната площею 11,1 кв.м., загальною площею – 30,6 кв.м., у тому числі житлова – 24,1 кв.м., а також надвірні споруди: літ. «Ж» - вбиральня, частину мощення І, частину огорожі №1-3, 4. 
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року, залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року, відмовлено у відкриття провадження у справі підставі пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції, з позицією якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що спір не залежить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Постановою Верховного Суду від 16.10.2025 року ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду 28 листопада 2024 року скасувати, а справу №420/30621/24 направити до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Вказане рішення, Верховний Суд обґрунтував тим, що оскільки місцевий загальний суд відмовив позивачці у відкритті провадження у справі за позовом з тими самими предметом та підставою позову, заявленим до тих самих відповідачів, Верховний Суд вважає, що відмова у відкритті провадження у цій справі поставить під загрозу сутність гарантованого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) права позивачки на доступ до суду і на ефективний засіб юридичного захисту
При цьому, зазначив, що з огляду на існування юрисдикційного конфлікту, з метою забезпечення права позивачки на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, Верховний Суд вважає, що ця справа має бути розглянута адміністративним судом лише тому, що позивачці слід забезпечити доступ до правосуддя навіть в іншому судочинстві, ніж це передбачено законом, оскільки перешкоди до розгляду у належному (цивільному) судочинстві виникли у зв`язку із процесуальною діяльністю суду.
Ухвалою від 10.11.2025 року Одеським окружним адміністративним судом відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
26.11.2025 року (вх. №124850/25) представником відповідача до канцелярії суду подано відзив на позов.
26.11.2025 року (вх. №124851/25) представником позивача до канцелярії суду подано клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
26.11.2025 року (вх. №124853/25) представником позивача до канцелярії суду подано клопотання про розгляд справи з повідомлення (викликом) сторін.
Ухвалою від 12.05.2026 року відмовлено у задоволенні клопотань про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та повідомленням (викликом) сторін по справі.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 25 березня 2015 року Суворовським районним судом міста Одеси у справі № 523/13631/14-ц за позовом ОСОБА_2 (далі - " ОСОБА_2 ") до ОСОБА_3 (далі - " ОСОБА_1 ") про усунення перешкод у користуванні спільною власністю, виділ частки у спільної часткової власності в натурі, про визнання права власності було винесено рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено. Окрім того, вищевказаним рішенням встановлено порядок користування земельною ділянкою, встановлено межі користування земельними ділянками та ділянку спільного користування. Отже, Суворовським районним судом міста Одеси було розподілено право власності на один будинок між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
В подальшому ОСОБА_1 стало відомо, що за місцем її проживання та реєстрації вона більше не зареєстрована, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані лише ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Тобто, у ДНАП ОМР за пошуковими параметрами « ОСОБА_1 » зазначена, як зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 станом на 29 вересня 2020 року, а станом на 18 серпня 2022 року за пошуковим параметром: АДРЕСА_2 зареєстрованими є лише ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Зокрема, з відповіді приватного нотаріуса від 11.02.2020 року вбачається, що після отримання вищевказаного рішення суду, ОСОБА_2 звернулася до реєстратора, який зареєстрував за нею право власності на житловий будинок за вказаною адресою в цілому.
16 серпня 2022 року ОСОБА_2 звернулася до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради із заявою про зняття ОСОБА_1 із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_2 .
За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , з 16 серпня 2022 року 
Не погоджуючись із діями та рішенням Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про скасування/зняття з реєстрації місця проживання/ перебування, внесення відповідних змін до Єдиного державного демографічного реєстру, а також із невизнанням права користування 40/100 частин житлового за адресою: АДРЕСА_2 , позивачка звернулася до суду з даним позовом.
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому, в обґрунтування правової позиції, зазначено, що останній діяв у межах наданих йому повноважень, відповідно до Закону, та у спосіб і в порядку визначеному ним, у зв`язку з чим, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.
Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
За правилами предметної підсудності встановленими ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1).
За таких обставин суд дійшов висновку про підсудність позовної заяви ОСОБА_1 Одеському окружному адміністративному суду. 
Як вбачається з позовної заяви, Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року у справі №523/13631/14-ц, яке набрало законної сили 23 серпня 2015 року, з урахуванням ухвали Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2018 року про виправлення описок, задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні спільною власністю, виділ частки у спільної часткової власності в натурі, про визнання права власності.
Виділено в натурі у власність ОСОБА_2 60/100 частин житлового будинку АДРЕСА_2 , що складаються з частини житлового будинку літ . “А- 1ж”, з прибудовою літ. “а”: 1/2 частини - веранди І, площею 6,5кв.м., від загальної площі веранди І; II - ванни площею 6,2кв.м., 1-1 - коридору площею 5,2кв.м., №1-4 житлової кімнати площею 22,3кв.м., 1-5 - житлової кімнати площею 6,4кв.м., всього загальною площею - 46,6кв.м., у тому числі житлова - 28,7кв.м., а також 1/2 частину мощення І, 1/2 частину огородження № 1-3,4 – огородження.
Виділено в натурі у власність ОСОБА_3 40/100 частин житлового будинку АДРЕСА_2 , що складаються з частини житлового будинку літ. “А-1ж”, з прибудовою літ. “а”: 1/2 частини - веранди І, площею 6,5кв.м., від загальної площі веранди І; 1-3 - житлової кімнати площею 11,1кв.м., загальною площею - 30,6кв.м., у тому числі житлова - 24,1кв.м., а також надвірної споруди: літ. “Ж” - вбиральня, 1/2 частину мощення І, 1/2 частину огорожі № 1-3,4.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на виділені в натурі 60/100 частин житлового будинку АДРЕСА_2 , що складаються з частини житлового будинку літ . “А- 1ж ” , з прибудовою літ. “а” : 1/2 частини - веранди І, площею 6,5кв.м., від загальної площі веранди І, II - ванна площею 6,2кв.м., 1-1 - коридору площею 5,2кв.м., №1-4 житлової кімнати площею 22,3кв.м., 1-5 - житлової кімнати площею 6,4кв.м., всього загальною площею - 46,6кв.м., у тому числі житлова - 28,7кв.м., а також 1/2 частину мощення І, 1/2 частину огородження №1-3,4 - огородження, без врахування самовільно збудованих приміщень: сараїв “Г”, “Е”, навіс “Д”, “З” - гараж.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на виділені в натурі 40/100 частин житлового будинку АДРЕСА_2 , що складаються з частини житлового будинку літ. “А- 1ж”, з прибудовою літ. “а”: 1/2 частини - веранди І, площею 6,5кв.м., від загальної площі веранди І; 1-2 - житлової кімнати площею 13кв.м; 1-3 - житлової кімнати площею 11,1кв.м., загальною площею - 30,6м2 , у тому числі житлової - 24,1кв.м., а також надвірних споруд: літ. “Ж” - вбиральня, 1/2 частин мощення І, 1/2 частини огорожі № 1-3,4., без врахування самовільно збудованих приміщень: сараїв “Г”, “Е”, навісу “Д”, “З” - гаражу.
Припинено спільну частку власність між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, про що 14 травня 2019 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складено актовий запис №5336.
Листом приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округа Лічман І.М. від 11 лютого 2020 року №33/01-16 позивачку повідомлено, що на підставі зазначеного рішення суду ОСОБА_2 звернулася до реєстратора, який зареєстрував за нею право власності на житловий будинок за вказаною адресою в цілому, що унеможливлює реєстрацію право власності на частку цього будинку за ОСОБА_1 та відповідно унеможливлює видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті батька.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 11 листопада 2015 року проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на частину житлового будинку АДРЕСА_2 літ. “А-1ж” з прибудовою літ. “а” 1/2 частини - веранди І, площею 6,5кв.м., від загальної площі веранди І, II - ванна площею 6,2кв.м., 1-1 - коридору площею 5,2кв.м., №1-4 житлової кімнати площею 22,3кв.м., 1-5 - житлової кімнати площею 6,4кв.м., 1/2 частину мощення І, 1/2 частину огородження №1-3,4 - огородження, без врахування самовільно збудованих приміщень: сараїв “Г”, “Е”, навіс “Д”, “З” - гараж на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року у справі №523/13631/14-ц.
16 серпня 2022 року ОСОБА_2 звернулася до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради із заявою про зняття ОСОБА_1 із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_2 .
За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , з 16 серпня 2022 року 
Не погоджуючись із діями та рішенням Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про скасування/зняття з реєстрації місця проживання/ перебування, внесення відповідних змін до Єдиного державного демографічного реєстру, а також із невизнанням права користування 40/100 частин житлового за адресою: АДРЕСА_2 , позивачка звернулася до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч. 1 ст. 21 ЦК України).
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (така позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.04.2018 року в справі № 361/2965/15-а, від 09.11.2021 у справі № 542/1403/17).
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України).
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (ст. 51 ЦПК України).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.02.2023 року в справі № 489/3691/20 вказано, що «спір про визнання незаконним та скасування реєстраційного запису або рішення державного реєстратора про зняття особи з реєстрації місця може розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на житло іншою особою.
Належним відповідачем у такому спорі є особа, за заявою якого позивача було знято з реєстрації місця проживання в житловому приміщенні та його власник на момент розгляду справи, за рахунок якого можливо задовольнити таку позовну вимогу.
Органи реєстрації, що забезпечують формування та ведення реєстру територіальної громади, облік задекларованого місця проживання/зміну місця проживання особи, або його посадові особі, не можуть виступати належними відповідачами у такому спорі.
Такий орган лише зобов`язаний виконати відповідне рішення суду незалежно від того, чи був цей орган залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.03.2023 року у справі № 756/7614/21 (провадження № 61-10654св22) вказано, що: «суди не звернули увагу, що спір про визнання незаконним та скасування реєстраційного запису або рішення державного реєстратора про зняття особи з реєстрації місця може розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на житло іншою особою.
Належним відповідачем у такому спорі є особа, за заявою якого позивача було знято з реєстрації місця проживання в житловому приміщенні та його власник на момент розгляду справи, за рахунок якого можливо задовольнити таку позовну вимогу; суди не врахували що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову; у позивача з Оболонською районною в місті Києві державною адміністрацією будь-який цивільно-правовий спір відсутній, а тому вона є неналежним відповідачем; позивач пред`явила позов тільки до Оболонської районної в місті Києві державна адміністрації, позовних вимог до ОСОБА_3 (як власника спірної квартири) не пред`явила, клопотань про залучення до участі у справі як відповідача чи співвідповідача не заявляла. Тому відсутні підстави для задоволення позову внаслідок пред`явлення позову до неналежного відповідача. Як наслідок, судові рішення належить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року в справі № 523/9076/16-ц вказано, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».
Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Практика ВС у даному питанні є сталою, підтвердженням чому є постанова Верховного від 12.04.2023 - № 296/6049/20. 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
У справі, що наразі розглядається Одеським окружним адміністративним судом ОСОБА_1 звернулась з позовом до Департамента надання адміністративних послуг Одеської міської ради, третя особа, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 про визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні дії.
При цьому, за доводами позивача, відповідачем в порушення вимог чинного законодавства було здійснено відповідні дії щодо зняття позивача із зареєстрованого місця проживання за заявою ОСОБА_2 , яка на праві власності володіє, житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_2 , та обізнана про судові спори щодо цього майна.
Відтак, суд дійшов висновку, що вказаний спір у даному разі має розглядатися судом як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на житло іншою особою, тобто власником такого майна особою, у якої таке майна перебуває на праві власності.
Враховуючи наведену вище практику суду касаційної інстанції у подібних спорах, суд зазначає, що належним відповідачем у такому спорі є особа, за заявою якого позивача було знято з реєстрації місця проживання в житловому приміщенні та його власник на момент розгляду справи, за рахунок якого можливо задовольнити таку позовну вимогу.
Водночас, органи реєстрації, що забезпечують формування та ведення реєстру територіальної громади, облік задекларованого місця проживання/зміну місця проживання особи, або його посадові особі, не можуть виступати належними відповідачами у такому спорі. Такий орган лише зобов`язаний виконати відповідне рішення суду незалежно від того, чи був цей орган залучений до участі у справі, чи не був залучений.
Вказану позицію було також підтримано Верховним Судом у постановах КЦС ВС від 22.08.2024 року у справі № 562/1199/23, від 20.03.2024 року у справі № 496/2584/21.
Судом встановлено, що у справі, яка наразі розглядається, у ОСОБА_1 з Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради відсутній будь-який спір цивільно-правового характеру, а відтак Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради у спірних правовідносинах не є належним відповідачем.
При цьому, за доводами позовної заяви, поданий позов ОСОБА_1 стосується виключно її житлових прав. 
Разом з цим, позивачем пред`явлено позовні вимоги лише до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, позовних вимог до ОСОБА_2 (як власника, розпорядника спірного майна) позивач не пред`явив, з огляду на що, суд дійшов висновку, що у даному разі позивачем заявлено вимоги до неналежного відповідача, що є підставою для відмови йому у задоволенні позовних вимог.
Окрім того, судом при розгляді справи було зроблено запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно відповіді №2732999 та №2732106 не вбачається, що за позивачкою наявне зареєстроване право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_2 .
Враховуючи наведене, оскільки позивачем пред`явлено позовні вимоги до неналежного відповідача, із яким у останнього відсутній спір про право цивільне, суд зазначає, що позовні вимоги слід залишити без задоволення.
Частиною другою ст.9 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, не підлягає задоволенню.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі “Серявін та інші проти України” від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Згідно ч.ч.1, 3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної заяви, судові витрати не підлягають відшкодуванню.
Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-
В И Р І Ш И В:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради (65017, м. Одеса, вул. Косовська, 2-Д, код ЄДРПОУ 38226516), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст. 295 КАС України. 
Рішення набирає законної сили згідно з приписами ст. 255 КАС України.
Повний текст рішення складено та підписано 13.05.2026 р.

Суддя О.М. Тарасишина

.