Справа № 643/2979/26
Провадження № 2/643/4175/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2026   м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого судді: Новіченко Н.В.,
за участю секретаря судового засідання: Волошко М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи
за позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 
про стягнення аліментів на дітей,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
17.02.2026 ОСОБА_1 (далі – Позивачка) звернулася до Салтівського районного суду міста Харкова з позовом до ОСОБА_2 (далі – Відповідач) про стягнення аліментів на дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частки усіх доходів Відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення з позовом до суду і до досягнення дітьми повноліття. 
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги Позивачка посилається на те, що 07 вересня 2024 року між нею та Відповідачем було укладено шлюб, від якого сторони мають синів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У подальшому подружнє життя між сторонами не склалося, внаслідок чого Позивачкою була подана заява про розірвання шлюбу. Під час спільного проживання Відповідач неодноразово вчиняв щодо Позивачки фізичне насильство, а після народження дітей конфліктні ситуації стали виникати частіше. 17 січня 2025 року між сторонами виник конфлікт, під час якого Відповідач завдав Позивачці тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим вона була вимушена звернутися із заявою до правоохоронних органів. Аналогічні дії відбулися і 02.02.2026. У зв`язку із вказаними обставинами після фактичного припинення шлюбних відносин малолітні діти залишилися проживати з Позивачкою та знаходяться на її утриманні. Позивачка самостійно забезпечує повсякденний догляд дітей та їх потреби, тоді як Відповідач не приймає належним чином участі у фінансовому забезпеченні дітей, від виконання батьківських обов`язків по матеріальному забезпеченню дітей фактично самоусунувся, добровільно не здійснює належного матеріального утримання, не надає регулярної фінансової допомоги та не бере участі у покритті витрат, пов`язаних із забезпеченням базових потреб дітей. 
Ухвалою від 23.02.2026 Салтівський районний суд міста Харкова відкрив провадження у справі № 643/2979/26, вирішив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначив на 20.03.2026.
18 березня 2026 року представником Відповідача – адвокатом Купченко В.В. через підсистему «Електронний суд» подано клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим 20 березня 2026 року суд відклав розгляд справи на 28 квітня 2026 року за клопотанням представника Відповідача. 
06 квітня 2026 року представником відповідача – адвокатом Купченко В.В. подано до суду зустрічний позов, відповідно до змісту якого просить суд виключити відомості про ОСОБА_2 як про батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з актового запису про народження № 168, складеного Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, та як батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з актового запису про народження № 169, складеного Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
28.04.2026 розгляд справи відкладено на 22.05.2026 у зв`язку з перебуванням судді Новіченко Н.В. у нарадчій кімнаті. 
У судовому засіданні 22.05.2026 представник відповідача – адвокат Купченко В.В. просив суд прийняти до розгляду зустрічний позов для спільного розгляду з первісним позовом.
Представник Позивачки – адвокат Гринченко Т.М. у судовому засіданні 22.05.2026 категорично заперечувала проти прийняття зустрічного позову для спільного розгляду з первісним позовом.
Ухвалою від 22.05.2026 Салтівський районний суд міста Харкова поданий зустрічний позов повернув Відповідачу, оскільки заявлений зустрічний позов не відповідає критеріям, передбаченим частинами першою та другою статті 193 ЦПК України, позаяк його спільний розгляд із первісним позовом не є процесуально доцільним, істотно ускладнить та затягне розгляд справи про стягнення аліментів, змінить характер спірних правовідносин та предмет доказування.
У судовому засіданні 22.05.2026 представник Позивачки – адвокат Гринченко Т.М. підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити їх. 
Представник Відповідача – адвокат Купченко В.В. у судовому засіданні 22.05.2026 проти задоволення позову заперечив посилаючись на те, що Відповідачем оспорюється батьківство щодо дітей, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для покладення на нього обов`язку зі сплати аліментів.
У судовому засіданні 22.05.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та призначив дату його проголошення – 01.06.2026. 
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:
07 вересня 2024 року між Позивачкою та Відповідачем було укладено шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , повторно видане Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 15.05.2025. 
ІНФОРМАЦІЯ_3 народилися ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , батьком яких є Відповідач, а матір`ю – Позивачка.
Вказані обставини підтверджуються свідоцтвами про народження дітей серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 від 04.02.2025, виданими Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. 
Наразі Позивачка разом з дітьми проживає окремо від Відповідача і діти перебувають на її утриманні. 
Оскільки питання про участь Відповідача в утриманні дітей сторонами у добровільному порядку вирішено не було, Позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом про стягнення аліментів на дітей. 
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно з частиною другою статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Держава Україна, як учасниця Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (частина перша статті 27 Конвенції).
При цьому, згідно з частиною другою статті 27 Конвенції батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Положеннями частини першої статті 18 Конвенції унормовано, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Стаття 51 Конституції України визначає, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Аналогічні положення закріплені у статті 180 СК України.
Відповідно до частин першої – третьої статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Таким чином, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Право дитини на утримання від своїх батьків має самостійний характер і не залежить від існування формально закріпленого зв`язку між останніми. Обов`язок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.
Звернення до суду за аліментами є правом особи, уповноваженої на їх отримання в інтересах неповнолітньої дитини у випадку, коли один із батьків не бере участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини або ухиляється від утримання дитини. Тобто звернення до суду - це вже сам по собі елемент захисту такою особою порушеного права дитини.
За своєю суттю аліменти (від лат. alimentum - харчування) - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.
Отже, стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Частинами першою статті 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів визначені у частині першій статті 182 СК України, згідно з якою при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Вказані норми чинного законодавства передбачають, що одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується із конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у сімейному законодавстві.
При цьому, положеннями частини другої статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Вирішуючи даний спір суд виходить з того, що між інтересами дітей та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дітей, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Під час судового розгляду встановлено, що наразі діти сторін перебувають на утриманні матері (Позивачки), а на Відповідача, як батька, покладено конституційний обов`язок утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
Визначаючи розмір аліментів на утримання дітей суд виходить із сукупності наявних в матеріалах справи доказів та враховує загальновідомі обставини про щоденну потребу дитини у їжі, одязі, засобах особистої гігієни, забезпеченні належних побутових умов та умов для належного гармонійного розвитку, а також те, що обов`язки з утримання дитини є рівними для обох батьків.
Також суд враховує, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дітям відповідного розміру утримання не входить до переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку утримання дітей.
Обов`язок утримувати дитину не залежить від бажання батьків та не ставиться у залежність від їхніх можливостей враховуючи загальне правило, що батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття навіть у тому разі, коли виконання цього обов`язку може призвести до неповного задоволення їх власних матеріальних і духовних потреб.
При цьому, спільні діти сторін проживають разом із матір`ю, а відтак саме на неї лягає основний тягар по утриманню та вихованню двох малолітніх дітей. 
Разом з цим, суд, співмірно з обставинами справи враховує встановлені частиною другою статті 182 СК України гарантії прав дитини, а саме: розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Оскільки малолітні діти сторін на даний момент проживають разом з Позивачкою і перебувають на її утриманні, то Відповідач, як батько дитини, зобов`язаний згідно з вимогами Сімейного кодексу України також брати участь в їх утриманні.
Враховуючи вищевикладене суд вважає за необхідне стягнути з Відповідача на користь Позивачки аліменти на двох малолітніх дітей у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) Відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 
Відповідачем, у свою чергу, не надано жодних доказів на підтвердження того, що він є непрацездатним, має на утриманні інших осіб і не має можливості сплачувати аліменти у заявленому Позивачкою розмірі. 
Представник Відповідача, заперечуючи проти задоволення позову, посилається на те, що Відповідачем оспорюється батьківство щодо дітей, у зв`язку з чим, на його думку, відсутні правові підстави для покладення на Відповідача обов`язку зі сплати аліментів.
Оцінюючи зазначені доводи представника Відповідача, суд зазначає таке. 
Виходячи із зазначених вище судом положень чинного законодавства за своєю правовою природою аліментний обов`язок батьків є складовою конституційного та сімейно-правового механізму забезпечення належного утримання дитини та спрямований насамперед на захист її прав та законних інтересів. 
Відповідно до засад сімейного законодавства України пріоритетним є забезпечення найкращих інтересів дитини, а тому будь-які спори між батьками або особами, записаними батьками дитини, не можуть тлумачитися та застосовуватися таким чином, щоб це призводило до звуження обсягу прав дитини на належне матеріальне забезпечення.
Суд звертає увагу, що до моменту скасування у встановленому законом порядку запису про батьківство особа, яка зазначена батьком дитини в актовому записі про народження, наділена повним комплексом батьківських прав та обов`язків, передбачених сімейним законодавством. Такий запис породжує відповідні правові наслідки, які зберігають свою юридичну силу доти, доки не будуть спростовані судовим рішенням, що набрало законної сили.
Сам факт пред`явлення особою позову про оспорювання батьківства або висловлення сумнівів щодо свого біологічного походження від дитини не змінює її правового статусу та не припиняє автоматично існуючих сімейних правовідносин. Інакше кажучи, подання позову про оспорювання батьківства є лише реалізацією особою права на судовий захист, однак саме по собі не свідчить про встановлення факту відсутності батьківства та не породжує наслідків у вигляді звільнення від виконання батьківських обов`язків.
З правової точки зору правовий режим оспорювання батьківства ґрунтується на принципі стабільності сімейних правовідносин та законності актів цивільного стану. У зв`язку з цим до моменту набрання законної сили судовим рішенням про виключення відомостей про особу як батька з актового запису про народження така особа вважається батьком дитини у юридичному розумінні та несе всі передбачені законом обов`язки, включаючи обов`язок щодо її утримання.
Протилежний підхід створював би ситуацію правової невизначеності та фактично допускав би можливість одностороннього ухилення від виконання обов`язку щодо утримання дитини шляхом самого лише ініціювання спору про батьківство. Це суперечило б принципу верховенства права, вимогам правової визначеності та принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, оскільки ставило б реалізацію права дитини на належне матеріальне забезпечення у залежність від тривалості судового розгляду спору про оспорювання батьківства між дорослими особами.
Крім того, предметом розгляду у даній справі є питання забезпечення права двох малолітніх дітей на утримання, тоді як питання наявності чи відсутності кровного споріднення між Відповідачем та дітьми становить предмет іншого самостійного спору, який підлягає вирішенню в межах відповідного судового провадження. До моменту ухвалення та набрання законної сили рішенням суду про виключення відомостей про Відповідача як батька дітей останній залишається належним суб`єктом аліментного обов`язку.
Суд також враховує, що інтереси двох малолітніх дітей мають безперервний характер і потребують постійного матеріального забезпечення незалежно від наявності чи відсутності спору між їх батьками. Зволікання із вирішенням питання про стягнення аліментів до остаточного завершення спору щодо батьківства призведе до порушення прав дітей та покладення негативних наслідків такого спору саме на дітей, які є найбільш вразливою стороною сімейних правовідносин.
Таким чином, оспорювання Відповідачем батьківства саме по собі не є юридичним фактом, що припиняє його обов`язок щодо утримання дітей, та не може розглядатися як належна і достатня підстава для відмови у задоволенні позову про стягнення аліментів. До моменту скасування в установленому законом порядку запису про батьківство Відповідач залишається особою, на яку покладаються всі права та обов`язки батька, у тому числі обов`язок щодо матеріального забезпечення дітей.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що доводи представника Відповідача про оспорювання Відповідачем батьківства не спростовують наявності у Відповідача чинного аліментного обов`язку та не впливають на вирішення спору про стягнення аліментів, а тому не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Одночасно суд зауважує, що чинне законодавство передбачає належні та ефективні механізми судового захисту прав особи у випадку подальшого встановлення факту відсутності батьківства. Зокрема, Відповідач не позбавлений права звернутися до суду з окремим позовом про оспорювання батьківства та виключення відомостей про нього як батька дітей з актового запису про народження. У разі задоволення такого позову та набрання відповідним судовим рішенням законної сили припиняються особисті немайнові та майнові права й обов`язки, що ґрунтувалися на факті батьківства.
Крім того, у випадку встановлення судом відсутності батьківства Відповідач набуває право звернутися у встановленому законом порядку із заявою про припинення подальшого стягнення аліментів, оскільки правова підстава для існування аліментного обов`язку відпала.
Таким чином, закон забезпечує баланс між необхідністю невідкладного захисту прав дітей на належне утримання та правом Відповідача на ефективний судовий захист у разі визначення його батьком дітей за відсутності кровної спорідненості. 
При цьому суд враховує, що ризик тимчасового виконання аліментного обов`язку особою, яка в подальшому може бути визнана такою, що не є батьком дитини, не може переважати необхідність гарантування безперервного матеріального забезпечення дитини. Законодавець свідомо надав пріоритет саме захисту прав та інтересів дитини як найбільш вразливого учасника сімейних правовідносин, поклавши на особу, записану батьком дитини, обов`язок виконувати батьківські функції до моменту спростування відповідного юридичного факту в установленому законом порядку.
З огляду на вищевикладене, суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 
Відповідно до статті 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Згідно з частиною першою статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто з 17.02.2026.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на Відповідача.
Керуючись статтями 7, 8, 12, 13, 141, 263-265, 430 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:
1. Позов ОСОБА_1 задовольнити.
2. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 17.02.2026 і до досягнення дітьми повноліття.
3. Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, в межах суми платежу за один місяць.
4. Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 331 (одна тисяча триста тридцять одну) грн 20 коп. 
5. Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
6. Позивачка: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ; АДРЕСА_1 ). 
7. Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ; АДРЕСА_2 ).

Повне рішення складено 01.06.2026 року.

Суддя           Н.В. Новіченко