Ухвала

09 червня 2026 року
м. Київ

справа № 522/20430/24
провадження № 61-6865ск26 

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 липня 2025 року у складі судді: Бондар В. Я., та постанову Одеського апеляційного суду від 01 квітня 2026 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д., Сегеди С. М., у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа - відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про встановлення способі участі діда і баби у вихованні онука,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа - відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про встановлення способі участі діда і баби у вихованні онука.

Позов мотивований тим, що позивачі разом з відповідачами забрали внука з пологового будинку, перший місяць проживали разом, відповідачі допомагали в догляді за дитиною. Позивачі приїжджали до внука на вихідних з метою провести з ним час, привозили подарунки, одяг та продукти харчування. Однак, після народження дитини, психоемоційний стан відповідачки ОСОБА_1 став погіршуватися, вона стала влаштовувати сварки, звинувачувати відповідача ОСОБА_4 у зраді, зриватися на рідних, вночі телефонувала позивачам та влаштовувала сварки на ґрунті ревнощів, вимагала вплинути на сина, маніпулюючи забороною бачитися з дитиною, перешкоджати позивачам у спілкуванні та вихованні внука. 

Після початку повномасштабного вторгнення позивачі забрали ОСОБА_1 разом з дитиною жити до себе у м. Звенигородка Черкаської області, де вони перебували на їх повному утримання та проживали до вересня 2022 року. У вересні 2022 року відповідачі примирилися між собою та ОСОБА_1 з дитиною повернулися жити до м. Одеси у квартиру, яка належить позивачам. Позивачі постійно були з внуком, на всіх святах, організовували йому хрестини. 

03 лютого 2024 року позивачі разом з ОСОБА_4 прибули до квартири з метою провести час з дитиною, однак відповідачка влаштувала скандал, в ході якого всі поїхали до відділку поліції, а по поверненню залишилися ночувати у квартирі, однак на ранок відповідачка разом з дитиною була відсутня, телефон був виключений. Відповідача ОСОБА_1 самостійно визначила місце проживання з сином та заборонила позивачам та відповідачу спілкуватися з дитиною. 

Позивачі неодноразово намагалися зв`язатися з відповідачкою та досягти домовленостей, однак всі спроби виявилися марними. Взаємовідносини відповідачів не мають впливати на спілкування позивачів з внуком, в добровільному порядку дійти згоди сторони не змогли, тому позивачі вимушені звернутися до суду з даним позовом.

Позивачі просили:
зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перешкоди в участі у вихованні та спілкування з внуком - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
встановити спосіб участі діда - ОСОБА_2 і баби - ОСОБА_3 у спілкуванні та вихованні внука - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
визначити час побачень діда і баби з внуком два рази на місяць: перші та треті вихідні місяця (субота та неділя) з 09:00 год до 18:00 год неділі, без присутності матері та батька, із можливістю забирати дитину за місцем проживання або навчання дитини, із подальшим перебуванням дитини у місцях, визначених дідом та бабою, зокрема, за місцем їх проживання/перебування;
протягом трьох тижнів, у період з 01 червня по 31 серпня, кожного року, для літнього оздоровлення та відпочинку, за місцем відпочинку, за попереднім узгодженням між батьками дитини, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , з урахуванням стану здоров`я, потреб та інтересів дитини;
протягом тижня у період з 15 грудня по 15 січня кожного року, на зимові свята, за місцем перебування/проживання діда та баби, за попереднім узгодженням між батьками дитини, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , з урахуванням стану здоров`я, потреб та інтересів дитини;
святкування дня народження внука, сімейних світ діда та баби, державних та релігійних свят разом з ними, за можливості в святковий день або наступний день після святкової дати;
дозволити діду та бабі необмежене спілкування з внуком, враховуючи його бажання, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачаються фізичного спілкування.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 липня 2025 року:
позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково;
зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перешкоди в участі у вихованні та спілкування з внуком - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
встановлено спосіб участі діда - ОСОБА_2 і баби - ОСОБА_3 у спілкуванні та вихованні внука - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення систематичних зустрічей баби та діда з внуком:
кожну першу та третю суботу місяця з 09:00 годин до 09:00 годин неділі з ночівлею без присутності матері та батька, з урахуванням графіку та інтересів дитини;
протягом тижня у період з 01 червня по 31 серпня кожного року (літні канікули), без присутності матері та батька, але за попередньою домовленістю між батьками;
святкування дня народження онука на наступний день після святкової дати за попередньою домовленістю між батьками, але без їх присутності;
святкування сімейних свят (дня народження діда та баби) за попередньою домовленістю між батьками, але без їх присутності;
шляхом встановлення необмеженого часу спілкування з дитиною засобами телефонного зв`язку та відеозв`язку (за допомогою месенджерів Telegram, Skype, Viber, WhatsApp тощо);
в іншій частині позову відмовлено;
вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що: 
Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2023 року при розгляді справи № 208/4682/20 наголошував на тому, що, визначаючи способи участі баби та діда у спілкуванні та вихованні онука, потрібно надавати системну оцінку фактам та обставинам, які впливають на ухвалення рішення, зокрема, суд передусім повинен враховувати інтереси дитини, які не завжди можуть відповідати її бажанням, а також вік, стан здоров`я, психоемоційний стан дитини; 
суд першої інстанції виснував, що наявність перешкод у спілкування позивачів з дитиною є очевидною з огляду на характер стосунків між мамою дитини та його дідом та бабою. При тому, разовий випадок нез`явлення діда, про який вказувала свідок, при тому що не знала з ким конкретно спілкується ОСОБА_6 , не свідчить про відсутність таких перешкод, тому позовні вимоги в частині усунення перешкод батьками у спілкуванні діда та баби з онуком підлягають задоволенню;
при частковому задоволенні позову суд вважає спосіб участі, визначений у висновку органу опіки та піклування таким, що відповідає обставинам справи та можливий до затвердження. Разом з тим вимоги позивачів є ширшими в частині визначення способу участі, тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Вимоги діда та баби щодо святкування сімейних, релігійних та державних свят разом з ним є не обґрунтованими, адже у ОСОБА_7 є батьки, які між собою не можуть домовитися щодо визначення його місця проживання, тому дитина має святкувати свята зі своїми батьками, в той час як дід та баба мають право на проведення з внуком наступного дня після його дня народження, з метою привітання дитини та за можливості організації додаткового святкового дня дитини, адже очевидно, що святкування Дня народження дитини всім разом неможливо, за обставин неприязних стосунків між його мамою, татом та батьками тата. Також суд вважав неможливим надання дитини на тиждень позивачам у період з 15 грудня по 15 січня кожного року, адже наразі ОСОБА_7 3 роки, однак пізніше хлопчик піде до школи і не має змоги передбачити можливість надання дитини бабі та діду, за врахування необхідності проведення дитини часу з батьками. Суд взяв до уваги медичні довідки щодо стану здоров`я ОСОБА_7 і вважає, що перебування внука з дідом та бабою не суперечить його стану здоров`я та його інтересам, адже займатися з дитиною щодо розширення його словникового запису та розвитку його мовлення може не тільки спеціаліст, а і батьки та дід з бабою;
ухвалюючи рішення, суд першої інстанції взяв до уваги те, що ОСОБА_1 наводячи обставини того, що поведінка діда та баби, які травмували малолітньому ОСОБА_7 пальчик чи принесли в дім ковід, жодних доказів на підтвердження цих обставин на надала. Разом з тим, сторонами визнається, що баба та дід допомагали матері з дитиною після пологів, ОСОБА_1 з дитиною певний час мешкала разом з позивачами. Викладені обставини свідчать про те, що ОСОБА_7 знає своїх діда та бабу, які в свою чергу знають розклад внука. Доводи про те, що позивачі не бачилися з внуком більше року не впливають на вирішення спору, адже систематичне спілкування позивачів з внуком та злагоджені дії батьків з дідом та бабою налагодять стосунки з малолітнім ОСОБА_7 ;
також, встановивши наявність перешкод у вільному спілкуванні між бабою, дідом та дитиною, суд, врахував інтереси дитини, які переважають над інтересами батьків, тому зробив висновок про часткове задоволення позову та визначення способу участі баби та діда у вихованні і спілкуванні з дитиною шляхом встановлення певного графіка їх систематичних побачень. Суд наголосив, що дитина є найбільш вразливою стороною у будь-яких сімейних конфліктах, оскільки на її долю припадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не лише спірні питання між батьками та іншими особами, а фактично визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини;
вивчивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають право на спілкування з ОСОБА_5 та взяття участі у його виховані, шляхом встановлення систематичних зустрічей. Спілкування позивачів з онуком забезпечить його гармонійний розвиток, а присутність батьків дитини суперечитиме його інтересам, адже між сторонами склалися неприязні стосунки. Сторонам слід виключити сімейні чвари та вчиняти дії виключно в інтересах дитини, займатися розвитком ОСОБА_7 та забезпечувати його благополуччя; 
при цьому, суд звернув увагу, що правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостроемоційними і мінливими стосунками між батьками. Мати не позбавлена можливості, у разі зміни обставин, надання доказів негативного впливу визначеного судом графіку спілкування дитини з бабою та дідом на нормальний розвиток дитини, порушення інтересів дитини, звернутися до суду з позовом про зміну встановленого способу участі. Сторони мають право у добровільному порядку визначити всі питання, пов`язані з вихованням їхнього сина та внука.

Постановою Одеського апеляційного суду від 01 квітня 2026 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення;
рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 липня 2025 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
тлумачення норм матеріального права у системному поєднанні з прецедентними рішеннями ЄСПЛ дає підстави вважати, що дід та баба має право на особисте спілкування з дитиною, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати їм спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. З положень міжнародного законодавства випливає, що встановлене законом право баби, діда на участь у вихованні онуків є не лише запорукою реалізації ними повною мірою своїх сімейних прав, а й підпорядковане інтересам гармонійного розвитку та виховання дитини в атмосфері турботи, існуючих традицій у вихованні дітей, тому баба та дід не можуть бути свавільно позбавлені цього права.
при залишенні без змін рішення суду першої інстанції, суд першої інстанції, встановивши наявність перешкод у вільному спілкуванні баби, діда з онуком, врахувавши інтереси дитини, його вік, звичний розпорядок дня, прихильність до сторін, поведінку та емоційний стан позивачів, їх можливість забезпечити онука належними умовами перебування, врахував висновок органу опіки та піклування стосовно доцільності встановлення позивачам графіка спілкування з дитиною як такий, що відповідає інтересам онука, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову та встановлення способу і порядку участі позивачів у вихованні онука відповідно до статей 159, 257 СК України. Спілкування дитини з бабою і дідом буде відповідати найкращим інтересам дитини, якими є збереження її зв`язків з родиною по лінії матері. У матеріалах справи відсутні докази того, що зустрічі баби і діда з внуком без присутності матері суперечать інтересам дитини;
судом не встановлено належними доказами, що спілкування дитини з бабою і дідом може завдати найменшої шкоди його здоров`ю чи повноцінному розвитку, підстави для обмеження права позивачів у зустрічах з онуком відсутні;
колегія суддів також погодилась з твердженнями позивачів про те, що ОСОБА_5 відвідує у КЗ «Новосілківський ЗДО «Яблучко», що також дає підстави вважати, що дитина соціалізована, адаптована до перебування в колективі та здатна проводити час без постійної присутності матері. Зарахування до дошкільного закладу, свідчить про здатність дитини адаптуватися до нових умов, що є важливим критерієм при оцінці її психологічної готовності до спілкування з іншими членами родини. Це також підтверджує, що дитина вже перебуває у середовищі, де щоденно контактує з вихователями, дітьми та іншими дорослими без участі матері, що є нормальним і здоровим етапом її розвитку. Отже, посилання в апеляційній скарзі на те, що спілкування дитини з дідом та бабаю без участі матері не буде відповідати її найкращим інтересам є недоведеним припущенням. Спілкування позивачів з онуком забезпечить його гармонійний розвиток, а присутність батьків дитини суперечитиме його інтересам, адже між сторонами склалися неприязні стосунки.

ОСОБА_1 21 травня 2026 року через підсистему Електронний суд подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 липня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 квітня 2026 року (повне судове рішення складено 21 квітня 2026 року), у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову або передати справу на новий розгляд.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 однією з підстав касаційного оскарження судового рішення указує на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК та зазначає про те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував частину третю статті 367 ЦПК України, фактично відмовившись врахувати медичні та психолого-педагогічні документи 2026 року, подані скаржницею в апеляційній інстанції, хоча ці документи об`єктивно не існували на момент ухвалення рішення судом першої інстанції 23 грудня 2025 року, а отже не могли бути подані раніше з причин, що не залежали від скаржниці. Апеляційний суд не мав права ігнорувати такі документи формально, без належного мотивування та без оцінки того, що вони стосуються поточного стану малолітньої дитини і мають вирішальне значення для визначення безпечного способу спілкування. Правова позиція Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 367 ЦПК України полягає в тому, що апеляційний суд повинен окремо вирішити питання про прийняття або відмову в прийнятті нових доказів, оцінити поважність причин їх неподання до суду першої інстанції та належним чином мотивувати свій висновок. Формальне ігнорування таких доказів є порушенням процесуального права.

Касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). 

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. 

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). 

Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (частина третя статті 411 ЦПК України).

У разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України (суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи) у касаційній скарзі слід вказати, яке саме було заявлено клопотання, яке суд відхилив та щодо встановлення яких саме обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, воно було заявлено, обґрунтувавши при цьому, порушення норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України.  ОСОБА_1 , зокрема, не обґрунтовує передбачених пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень (суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи).

Посилання на те, що апеляційний суд відмовився врахувати медичні та психолого-педагогічні документи 2026 року, не є обґрунтуванням підстави касаційного оскарження, передбачених пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України та не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України). Ураховуючи, що ОСОБА_1 не обґрунтувала яке саме та коли було заявлено клопотання, яке суд відхилив та щодо встановлення яких саме обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, воно було заявлено. Окрім цього, особою, яка подала касаційну скаргу, при цьому не обґрунтовано жодного порушення судом норм процесуального права. 

Тому особою, яка подала касаційну скаргу, не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню. 

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України, 

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 липня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 квітня 2026 року в частині підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат