К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2026 року місто Київ

справа № 758/1891/25
апеляційне провадження № 22-ц/824/9372/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря судового засідання: Приходька Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду міста Києва у складі судді Кицюк В.С. від 13 лютого 2026 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, Національної гвардії України в особі головного управління Національної гвардії України про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2025 року ОСОБА_1  звернулася до суду позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, Національної гвардії України в особі головного управління Національної гвардії України про встановлення факту, що має юридичне значення.

На обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в ході виконання бойових завдань із забезпечення відсічі збройної агресії російської федерації загинув її рідний брат ОСОБА_3 , з яким вона разом зі своїми дітьми з 2012 року проживали разом, спочатку у житловому будинку у місті Донецьк, а в 2015 році переїхали до міста Маріуполя, як внутрішньо переміщені особи, де також проживали разом в орендованих квартирах до загибелі брата.Вони з братом були пов'язані спільним побутом, мала взаємні права та обов`язки; вона перебувала на утриманні брата. Їх батьки померли, брат був неодружений та дітей не має.

Після загибелі брата вона, будучи єдиним членом його сім`ї, займалася встановленням у судовому порядку факту його смерті, а також його похованням. 

22 березня 2023 року позивачка, як єдиний член сім`ї загиблого, звернулася до військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату одноразової грошової допомоги після смерті військовослужбовця. Однак їй було відмовлено у виплаті грошової допомоги, зокрема через те, що неможливо встановити, що вона перебувала на утриманні загиблого військовослужбовця, у зв`язку з чим змушена звернутися до суду з відповідним позовом.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ході виконання бойових завдань із забезпечення відсічі збройної агресії російської федерації на території міста Маріуполь Донецької області, та його рідна сестра ОСОБА_1 на день смерті ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, вели спільне господарство та мали взаємні права і обов`язки; встановити факт перебування ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_3 на момент його смерті, який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Маріуполь Донецької області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 13 лютого 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами факт того, що вона проживала однією сім`єю з братом та що вони вели спільне господарство, мали взаємні права і обов`язки. Показання свідків про проживання позивачки разом із загиблим братом не є достатніми доказами про наявність у них сім`ї та перебування позивачки на утриманні брата.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції не зазначив у рішенні покази інших свідків, а саме колишнього командира роти ОСОБА_4 та колишнього головного командира взводу ОСОБА_5 , які були побратимами загиблого ОСОБА_3 та повідомили суду істотні відомості, зокрема, що ОСОБА_1 була єдиною близькою людиною для загиблого, вони проживали однією сім'єю, мали взаємні права та обов`язки, а також підтвердили, що ОСОБА_1 перебувала на утриманні загиблого.

Вказує, що аудіозапису судового засідання, у якому було допитано свідків, практично нема, адже відсутній звук більшої частини судового засідання та у зв`язку з цим неможливо у повному обсязі відтворити покази свідків. Такі недоліки аудіофіксації судового засідання суттєво вплинули на повноту судового розгляду та можливість перевірки доказів.

Також вказує, що у рішенні безпідставно зазначено про допит ОСОБА_1 , як свідка, тоді як вона не була допитана судом.

Суд першої інстанції, вказуючи, що покази свідків не є достатніми доказами про наявність сім`ї у розумінні статті 3 СК України, не врахував, що за приписами даної норми сім`я може створюватися на підставі кровного споріднення. До позовної заяви долучено докази, які підтверджують кровну спорідненість позивачки та загиблого ОСОБА_3 , як рідних брата та сестри, докази їх спільного проживання за однією адресою, документи, що свідчать про те, що брат опікувався своєю сестрою.

Судом безпідставно не взято до уваги такий доказ, як нотаріально засвідчений договір дарування від 19 лютого 2019 року, згідно якого ОСОБА_3 подарував доньці позивачки частину будинку. У даному будинку вони з братом та її дітьми спільними зусиллями зробили ремонт та проживали там, вели спільне господарство.

Крім цього, посилається на те, що до позовної заяви долучено докази, які підтверджують, що саме позивачка, як єдиний член сім`ї, займалася встановленням факту смерті ОСОБА_3 та його похованням.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві Головне управління Національної гвардії України просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Військова частина НОМЕР_1 відзив на апеляційну скаргу не подала.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання 

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просили її задовольнити.

Головне управління Національної гвардії України в судове засідання свого представника не направило, однак у відзиві на апеляційну скаргу просило розглядати справу без його участі.

Військова частина НОМЕР_1 в судове засідання свого представника не направила, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що рішенням Кіровського районного суду міста Донецька від 23 жовтня 2012 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (том І, а.с. 22-23).

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є рідними сестрою та братом, що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_3 серія НОМЕР_2 , витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження ОСОБА_3 № 00035504591 від 5 травня 2022 року, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу, щодо підтвердження дошлюбного прізвища ОСОБА_1 , № 00036214549 від 20 липня 2022 року та № 00036214440 від 20 липня 2022 року, довідкою начальника відділу кадрів військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 1 серпня 2022 року, довідкою завідувача Першої київської державної нотаріальної контори від 16 лютого 2023 року № 1073/02-14 про склад спадкоємців ОСОБА_3 (том І, а.с. 37-44).

Згідно копії паспортів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , останній з 16 квітня 1996 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та за цією ж адресою з 11 листопада 1997 року була зареєстрована ОСОБА_1 (том І, а.с. 17, 19).

В анкеті ОСОБА_3 від 7 березня 2017 року зазначено місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 (том І, а.с. 51-51).

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 НГУ (по стройовій частині) № 216 від 22 жовтня 2019 року, старшому солдату ОСОБА_3 надано дозвіл вибути за межі гарнізону, без виїзду з АДРЕСА_3 (том І, а.с. 59).

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 НГУ (по стройовій частині) № 270 від 23 грудня 2019 року, старшому солдату ОСОБА_3 надано відпустку без виїзду з АДРЕСА_3 (том І, а.с. 60).

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 8 серпня 2022 року встановлено факт смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання бойових завдань із забезпечення відсічі збройної агресії російської федерації на території міста Маріуполь Донецької області (том І, а.с. 24-26).

Згідно з свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3 від 12 серпня 2022 року, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (том І, а.с. 34).

Згідно повідомлення начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 24 грудня 2023 року № 5417, ОСОБА_1 повідомлено про те, що її брат ОСОБА_3 , старший кулеметник кулеметного відділення взводу вогневої підтримки 1 роти оперативного призначення 2 батальйону оперативного призначення окремого загону спеціального призначення військової частини НОМЕР_4 , загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання бойових завдань із забезпечення відсічі збройної агресії рф на території міста Маріуполь Донецької області (том І, а.с. 27).

ОСОБА_7 займалася похованням ОСОБА_3 (том І, а.с. 30-33).

22 березня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату одноразової грошової допомоги, відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, у зв`язку із загибеллю ІНФОРМАЦІЯ_1 рідного брата - старшого солдата ОСОБА_3 (том І, а.с. 45-47).

Листом від 11 квітня 2023 року № 40/57/12-3100 військова частина НОМЕР_1 повідомила ОСОБА_1 про те, що вона не належить до осіб, які мають право на виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця (том І, а.с. 48).

Допитані судом першої інстанції свідки надали свідчення, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є братом та сестрою. Окремо свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 повідомили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, мали взаємні права та обов`язки; ОСОБА_1 перебувала на утриманні ОСОБА_3 .

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Статтею 16 цього Закону унормовано правила виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

Умови та порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовців врегульовані наказом Міністерства оборони України № 45 від 25 січня 2023 року.

Відповідно до пункту 1.4. Порядку і умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовців Збройних Сил України в період дії воєнного стану, який затверджено наказом Міністерства оборони України № 45 від 25 січня 2023 року, особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі (смерті) особи, зазначеної у пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім'ям під час дії воєнного стану", що вказана у свідоцтві про смерть. Право осіб на отримання одноразової грошової допомоги визначається станом на дату загибелі (смерті) військовослужбовця.

Так, відповідно до частини 1 статті 16? Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у редакції, чинній на час смерті військовослужбовця ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. 

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона була членом сім`ї (рідною сестрою) загиблого ОСОБА_3 і звернулася до військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату їй одноразової грошової допомоги, однак їй відмовлено з тих підстав, що вона не належить до осіб, які мають право на виплату.

У цій справі позивачка просила встановити факт, що вона разом із загиблим ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, тобто були членами сім`ї.

Відповідно до частин 2, 4 статті 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права й обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Верховний Суд у своїх постановах також неодноразово вказував на те, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання осіб однією сім`єю, суд має установити: факти спільного проживання; спільний побут; взаємні права та обов`язки (стаття 3 СК України).

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 644/6274/16-ц зазначено, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна "член сім'ї", членами сім'ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв'язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов'язковими умовами для визнання їх членами сім'ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім'ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім'ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов'язки.

Про необхідність встановлення зазначених вище обставин як обов'язкової умови для визнання осіб членами сім'ї зазначено у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 343/1821/16-ц, від 25 листопада 2019 року в справі № 202/5003/16-ц та від 5 лютого 2020 року в справі № 712/7830/16-ц.

При цьому, має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин (спільне проживання однією сім'єю; спільний побут; взаємні права та обов'язки, оскільки самі по собі, наприклад, факти спільної присутності їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між особами є усталені відносини, притаманні сім'ї.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року в справі № 554/8023/15-ц , неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах від 12 грудня 2019 року в справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року в справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц, від 8 грудня 2021 року в справі № 531/295/19 та інших.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року в справі № 362/3705/20).

Згідно з частинами 1-3 статті 12, частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц).

Як убачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 та загиблий ОСОБА_3 є рідними сестрою та братом, з 11 листопада 1997 року були зареєстровані за однією адресою по АДРЕСА_1 . 

Також матеріалами справи підтверджується, що з березня 2017 року та по день смерті ОСОБА_3 проходив службу в складі військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала, що з 2012 року після розлучення з чоловіком, вона зі своїми дітьми, мамою та братом ОСОБА_3 разом проживали у АДРЕСА_1 . Після окупації м. Донецьк російською федерацією вони у 2015 році виїхали до міста Маріуполь і проживали там всі разом на орендованих квартирах до березня 2022 року. Проте, таких доказів, матеріали справи не містять.

З наведеного слідує, що щонайменше з 11 листопада 1997 року позивачка була зареєстрована, а з 2012 року зареєстрована та проживала за однією адресою, а саме у АДРЕСА_1 , разом з рідним братом ОСОБА_3 до переїзду у 2015 році до міста Маріуполь.

Крім того, з матеріалів справи убачається, що позивачка отримала повідомлення про загибель брата, займалася питанням про встановлення факту смерті у судовому порядку та проводила поховання брата.

Разом з тим, наявні у матеріалах справи докази реєстрації та проживання позивачки з братом протягом певного періоду часу, зокрема задовго до його смерті, докази проведення позивачкою поховання загиблого брата не доводять реальність сімейних відносин між ними, пов`язаність їх спільним побутом, наявність у них взаємних прав та обов`язків.

Надавши належну правову оцінку поданим позивачем доказам на підтвердження обставин її проживання (реєстрації місця проживання за однією адресою) разом з померлим, за відсутності доказів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що сам факт проживання не доводить обставин того, що мали місце усталені відносини, притаманні сім`ї, тобто що позивачка проживала однією сім`єю і була саме членом сім`ї ОСОБА_3 .

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що показання свідків та спільні фотографії, за відсутності інших доказів, які доводять обставини ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат та побуту, не можуть беззаперечно свідчити про наявність у позивачки та ОСОБА_3 сім`ї у розумінні статті 3 СК України, а відтак не можуть бути підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується зі сталою правовою позицією Верховного Суду, згідно якої обставини ведення спільного господарства та наявності взаємних прав і обов`язків не можуть доводитися лише показами свідків, оскільки усні свідчення не доводять ведення спільного господарства та наявності стійких сімейних прав та обов`язків.

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про факт ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю.

Також, установивши, що позивачкою не надано жодних доказів на підтвердження обставин перебування на утриманні брата, зокрема одержання від нього допомоги, яка є постійним та основним джерелом засобів до існування, суд першої інстанції дійшов правильного висновку і про відмову у задоволення позовної вимоги про встановлення факту перебування ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_3 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.

Відповідно до частини 2 статті 16? Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у редакції, чинній на час смерті військовослужбовця ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Статтею 31 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у редакції, чинній на час смерті військовослужбовця ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено, що члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

Верховний Суд у постанові від 13 січня 2021 року в справі № 592/17552/18 зазначив, що повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу. Померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Таким чином, для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого судам необхідно дослідити зазначені обставини в сукупності та враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Дана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року в справі № 210/343/19, від 22 травня 2019 року в справі № 520/6518/17 та від 27 червня 2018 року в справі № 210/2422/16-ц.

Проте, матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували обставини перебування позивачки на утриманні брата та постійного отримання від нього засобів до існування.

Більш того, як убачається з позовної заяви, позивачка взагалі не доводила обставин того, що перебувала на утриманні брата, зокрема, який дохід вона отримувала або взагалі не отримувала; який дохід був у ОСОБА_3 , а лише зазначила, що брат постійно надавав їй грошові кошти у готівковій формі. 

Доводи апеляційної скарги про не зазначення у тексті рішення показів свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_5 не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки суд першої інстанції встановив обставини справи у достатньому обсязі для її правильного вирішення та ухвалення законного рішення про відмову у задоволенні позову.

Більш того, дані свідки надали свідчення тотожні свідченням інших допитаних судом свідків, а саме ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , які пояснили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, мали взаємні права та обов`язки, а також, що ОСОБА_1 перебувала на утримання ОСОБА_3 .

Водночас, як згадувалося вище, згідно сталої судової практики Верховного Суду, лише показання свідків без доказів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків, не доводять факту проживання однією сім`єю та не доводять обставин перебування особи на утриманні.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає неспроможними доводи скаржника про те, що відсутність звуку аудіозапису судового засідання під час допиту свідків впливає на повноту судового розгляду.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вели спільне господарство, мали взаємні права і обов'язки, а саме: спільно робили ремонт у будинку, частку якого ОСОБА_3 подарував доньці позивачки; купували продукти харчування та товари для сумісного користування; сплачували орендну плату за квартиру і комунальні послуги; проводили разом свята; їздили на відпочинок - не підтверджені дослідженими судом першої інстанції матеріалами справи.

Доводи скаржника про не врахування судом тієї обставини, що ОСОБА_3 подарував доньці позивачки - ОСОБА_10 частину будинку, не спростовують висновків суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог, оскільки договір дарування від 19 лютого 2019 року, на який посилається позивачка, укладено між ОСОБА_11 (дарувальник) та ОСОБА_8 (обдаровувана) (том І, а.с. 49).

Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення статті 3 СК України та не враховано, що сім`я може створюватися на підставі кровного споріднення колегія суддів відхиляє, як необґрунтовані, оскільки дану норму закону позивачка трактує на власний розсуд без урахування Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна "член сім'ї", про яке згадувалося вище.

Посилання скаржника, що до позовної заяви надано докази, які підтверджують, що саме позивачка організовувала та здійснила поховання ОСОБА_3 не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки такі докази не є доказом проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства, наявності взаємних прав і обов`язків. Більш того, поховання та облаштування місць поховання загиблих військовослужбовців може здійснюватися відповідними РТЦК та СП за рахунок державних коштів, що також спростовує доводи позивачки про те, що вона як єдиний член сім`ї займалася похованням загиблого брата.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд не допитував ОСОБА_1 , як свідка, та поряд з цим безпідставно зазначив в оскаржуваному рішенні протилежне, колегія суддів зазначає, що це фактично є опискою та не призвело до неправильного вирішення справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновку суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Також колегія суддів враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення від 9 грудня 1994 року у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"(Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99).

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 лютого 2026 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий 

Судді: