Справа №: 398/1113/26	

провадження №: 2/398/2234/26
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ 
Іменем України 

"29" квітня 2026 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі головуючого судді Орловського В.В., з участю секретаря судового засідання Харіної Д.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кредит-Капітал", представник позивача адвокат АО "Апологет" Усенко Михайло Ігорович, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

встановив:

Стислий виклад позиції позивача.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кредит-Капітал" 13 лютого 2026 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 38 712,00 грн та судових витрат, що складаються із судового збору в розмірі 2 662,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 30.11.2019 року уклала з первісним кредитором ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» договір про надання споживчого кредиту № 1577272 на суму 12 000,00 грн, який підписала електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Відповідач порушила умови договору, внаслідок чого утворилася заборгованість у загальному розмірі 38 712,00 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 12 000,00 грн, заборгованості за процентами - 25 272,00 грн, та заборгованості за пенею - 1 440,00 грн. Право вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до ТОВ "ФК "Кредит-Капітал" на підставі договору відступлення прав вимоги від 11.09.2020 року.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.
Ухвалою від 27 березня 2026 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. У позовній заяві представник позивача просив проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином шляхом надсилання повістки за адресою її зареєстрованого місця проживання, до суду повернулося зворотне поштове повідомлення з розпискою про вручення від 01.04.2026. На офіційну електронну пошту суду від імені відповідача надійшов відзив на позовну заяву, однак ухвалою суду від 06.04.2026 року цей відзив повернуто відповідачу без розгляду на підставі ч. 4 ст. 183 ЦПК України, оскільки він не був підписаний кваліфікованим електронним підписом. Належно оформленого та підписаного відзиву, інших заяв чи клопотань від відповідача до суду не надходило.
Оскільки відповідач, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явилася без повідомлення причин, відзив не подала, та представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд постановив ухвалу про заочний розгляд цієї справи.
Оскільки у судове засідання не з`явилися усі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Відповідно до ч. 4 ст. 268 ЦПК у зв`язку з неявкою всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписав рішення без його проголошення. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК датою ухвалення рішення зазначена дата складення повного судового рішення.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Укладення кредитного договору та видача коштів.
Відповідно до паспорта споживчого кредиту від 30.11.2019 року ОСОБА_1 ознайомилася з умовами кредитування, а ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» виконало обов`язок надати інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій. Паспорт підписаний електронним підписом відповідачки.
30 листопада 2019 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» (Первісний кредитор, код ЄДРПОУ 41078230) та ОСОБА_1 укладено Договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 1577272. Відповідно до умов цього договору ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» зобов`язалося надати відповідачу грошові кошти в загальній сумі 12 000,00 грн, а відповідач зобов`язалася повернути кошти кредиту та сплатити проценти.
На підтвердження укладення договору позивачем надано копію Договору № 1577272 від 30.11.2019 року, копію Паспорта споживчого кредиту, копію Додатка № 1 (Графік платежів) та копію Довідки про ідентифікацію. Суд дослідив копії зазначених документів. Договір укладений в електронній формі та підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором А543357. Відповідно до довідки про ідентифікацію, одноразовий ідентифікатор А543357 був сформований автоматично та відправлений клієнту 30.11.2019 року о 20:21:11 на номер мобільного телефону НОМЕР_1 , який був повідомлений ОСОБА_1 ..
Договором встановлені такі основні умови кредитування:
сума кредиту - 12 000,00 гривень;
строк кредиту - 30 днів (відповідно до Графіка платежів дата повернення Позики та сплати процентів - 30.12.2019 року);
знижена процентна ставка - 0,54% на день від суми кредиту;
стандартна процентна ставка - 1,80% в день від суми кредиту;
штраф (пеня) за прострочення виконання зобов`язань - 144,00 грн за кожен день прострочки, але не більше 50% від суми одержаного кредиту.
Умови пролонгації кредиту визначені у пунктах 1.6 та 1.7 Договору. Згідно з п. 1.6 у випадку неможливості виконання зобов`язань за Договором у повному обсязі та у встановлений строк, клієнт має право ініціювати продовження строку користування позикою та зміну дати погашення позики, шляхом здійснення платежу на користь товариства у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів. Відповідно до п. 1.7 Договору, новий строк користування позикою обчислюється з дня, наступного за днем вчинення клієнтом таких дій, та дорівнює 30 днів. Протягом нового строку користування позикою проценти нараховуються за стандартною процентною ставкою.
Порядок нарахування процентів у разі порушення строків виконання зобов`язань узгоджений сторонами у п. 3.6.2 Договору. Цим пунктом передбачено, що з 4 (четвертого) дня прострочення заборгованості товариство визнає заборгованість за позикою проблемною, розпочинає роботу по стягненню заборгованості та відновлює щоденне нарахування процентів за користування позикою за стандартною процентною ставкою, яке здійснюється не більше ніж до 90 (дев`яностого) дня прострочення.
Згідно з п. 4.4 Договору, у випадку прострочення повернення суми позики, клієнт зобов`язаний сплатити товариству штраф в розмірі 144,00 грн за кожен день прострочення, починаючи з 4 (четвертого) дня прострочення виконання зобов`язань за Договором. Відповідно до п. 4.5 Договору, граничний розмір сукупної суми неустойки (штрафів та пені), нарахованої за порушення клієнтом зобов`язань за цим Договором, не може перевищувати 50% суми, одержаної клієнтом за цим Договором, і становить 6 000,00 грн. 
Виконання кредитором обов`язку щодо надання кредитних коштів за Договором № 1577272 від 30.11.2019 року підтверджується листом платіжної установи ТОВ ФК "ВЕЙ ФОР ПЕЙ" вих. № 6520-ВП від 16.12.2025 року. У ньому зазначено, що відповідно до договору на переказ коштів № ВП-200417-1 від 20.04.2017 року, за дорученням ТОВ "Авентус Україна" було здійснено успішний переказ коштів на картку клієнта: 30.11.2019 на суму 12 000,00 грн, маска картки НОМЕР_2 , код авторизації 350727, номер транзакції в системі WayForPay - creditplus4253779.

Порушення зобов`язання та розмір заборгованості.
Згідно з наданою позивачем копією Картки обліку Договору (розрахунком заборгованості), відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № 1577272 від 30.11.2019 року не виконала, здійснювала погашення заборгованості лише частково.
Як вбачається із зазначеної Картки обліку, відповідач здійснила три платежі: 16.12.2019 року на суму 1 101,60 грн; 08.01.2020 року на суму 4 968,00 грн; 20.02.2020 року на суму 8 640,00 грн. Загальна сума сплачених відповідачем коштів склала 14 709,60 грн. Відповідно до відомостей Картки обліку, всі вказані кошти були зараховані кредитодавцем у рахунок погашення нарахованих процентів за користування позикою. Після 20.02.2020 року, згідно з розрахунком позивача, відповідач жодних платежів не здійснювала. У зв`язку з цим, станом на дату відступлення права вимоги за кредитним договором кредитором нарахована заборгованість у загальному розмірі 38 712,00 грн. Зазначена сума складається із:
заборгованості за тілом кредиту - 12 000,00 грн;
заборгованості за процентами - 25 272,00 грн;
заборгованості за пенею (у розрахунку відображено у графі "штраф") - 1 440,00 грн.
Відповідно до Картки обліку Договору, позивач здійснював щоденне нарахування процентів за стандартною ставкою 1,80% на день.
Відповідно до наданого кредитором розрахунку у графі "штраф" відображено нарахування по 144,00 грн щодня протягом 10 днів у період з 11.02.2020 року по 20.02.2020 року включно.
Доказів повного погашення вказаної заборгованості або власного контррозрахунку відповідач суду не надала.

Перехід права вимоги.
11 вересня 2020 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» (Кредитор) та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (Новий кредитор) укладено Договір відступлення прав вимоги № ККАУ-11092020. Відповідно до умов цього договору ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до осіб, які були боржниками ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», включно і до ОСОБА_1 за кредитним договором № 1577272 від 30.11.2019 року.
Факт переходу права вимоги підтверджується наданими позивачем копіями зазначеного договору, актом приймання-передачі Реєстру боржників від 11 вересня 2020 року та витягом з Реєстру боржників до Договору, який містить посилання на кредитний договір, укладений із ОСОБА_1 , із зазначенням розміру заборгованості на дату передання права вимоги.
Позивач належним чином виконав свої зобов`язання щодо оплати за придбані права вимоги, що підтверджується копією платіжної інструкції від 11.09.2020 року на суму 1 066 538,91 грн (надавач платіжних послуг - АТ «АЛЬФА-БАНК»), яка досліджена судом.

Норми права, які застосував суд.
На підставі ст. 205 та ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин, зміст якого зафіксований в електронному документі, вважається вчиненим у письмовій формі.
Відповідно до ст. 13 ЗУ "Про споживче кредитування" договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). 
Відповідно до частини 12 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
За приписами ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612, ст. 629 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч.1 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до Законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
Згідно з пунктом 3 статті 13 Закону продавець (виконавець, постачальник) оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів із зазначенням дати здійснення розрахунку.
Відповідно до пункту 159 розділу VIII Постанови НБУ №164 від 29.07.2022р. вказано, що документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань.
Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (частина п`ята статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»). 
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
За статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Правові висновки Верховного суду, що застосовані у справі
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зробила такі висновки про правильне застосування норм права.
За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
ВП ВС у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 уточнила власний правовий висновок, викладений в пункті 123 постанови від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17, щодо можливості нарахування процентів поза межами строку кредитування, визначивши, що в разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за користування кредитом (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором. Якщо умови кредитного договору передбачають можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування, судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, мали на увазі сторони встановлення нарахування процентів як міри відповідальності в певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. «verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem», тобто «слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав»).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 740/3852/19 (провадження № 61-7745св21) зазначено, що: «відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». 

Мотивована оцінка і висновки суду.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що між первісним кредитором ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та відповідачем ОСОБА_1 виникли цивільно-правові відносини на підставі кредитного договору № 1577272 від 30.11.2019 року, укладеного в електронній формі. Відповідач ознайомилася з умовами кредитування, в тому числі з нарахуванням відсотків, та погодилася з ними. Факт укладення договору підтверджується використанням відповідачем електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до власноручного підпису.
Належне виконання первісним кредитором своїх зобов`язань щодо надання кредитних коштів у розмірі 12 000,00 грн підтверджується листом платіжної установи ТОВ ФК "ВЕЙ ФОР ПЕЙ" вих. № 6520-ВП від 16.12.2025 року про успішне здійснення переказу коштів на картку відповідача. Такий лист відповідно до пункту 159 розділу VIII Постанови НБУ №164 від 29.07.2022 р. має статус первинного документа, який є належним і допустимим доказом перерахування грошей за кредитним договором. 
Кредитодавцем у цій справі є фінансова установа, а не банк і розрахунки між ними проводилися на підставі зазначеного вище спеціального законодавства у сфері електронної комерції і платіжних послуг. Передача коштів при укладенні електронних кредитних договорів (особливо з мікрофінансовими організаціями) зазвичай підтверджується комплексом доказів, що демонструють факт переказу коштів від кредитора до позичальника через платіжну систему або інші канали. Такого ж висновку щодо неможливості поширення законодавства про розрахунки у банках на кредитні відносини між фінансовою установою і позичальником фізичною особою з посиланням на норми ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію» дійшов Верховний суд у постанові від 12 червня 2023 року у справі № 263/3470/20.
Отже, згідно з нормами ст. 81 ЦПК позивач надав належні і допустимі докази перерахування грошей позичальнику, що відповідно до ст.1046 ЦК України підтверджує укладення кредитного договору. У матеріалах справи є передбачені законом належні і допустимі докази перерахування коштів відповідачу, зокрема лист-підтвердження платіжної системи про здійснення платіжної операції. Водночас відповідач не надав будь-яких доказів, які б спростовували зарахування на його рахунок вказаних коштів. Зокрема ОСОБА_1 не надала ті докази, до яких вона має доступ, тобто виписки з власного банківського рахунку, які могли б спростувати факт надходження коштів на його рахунок. За таких обставин заперечення позивача зводяться лише до неправильного тлумачення законодавства про платіжні і розрахункові операції. Закон не вимагає від відповідача доведення відсутності обставини перерахування коштів (концепція негативного доказу). Водночас оцінка судом наданих сторонами доказів ґрунтується на принципах змагальності і диспозитивності з урахуванням норм ст. 80, 81 ЦПК щодо достатності доказів та розподілу між сторонами обов`язку доказування. 
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони, а суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (постанови Верховного Суду від 12 грудня 2024 року у справі № 298/825/15-ц). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). 
Таким чином позивач надав докази перерахування коштів, які відповідають законодавству щодо здійснення платіжних операцій у сфері електронної комерції, виконавши таким чином свій обов`язок щодо доказування обставин, на які він посилається. Відповідач своєю не надав доказів, які б спростовували факт зарахування коштів на його рахунок. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що надані позивачем докази перерахування коштів відповідачу за кредитним договором є належними, допустимим і достатніми для підтвердження факту укладення договору та перерахування коштів. Відповідач не навів достатніх аргументів та доказів на спростування цього факту.
Відповідач, порушуючи умови кредитного договору та вимоги ст. 526, 1054 ЦК України, взяті на себе зобов`язання не виконала, суму кредиту та нараховані відсотки у встановлені строки в повному обсязі не сплатила. Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості, сума непогашеного основного боргу (тіла кредиту) становить 12 000,00 грн. Доказів повернення цих коштів відповідач суду не надала, а тому вимога про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 12 000,00 грн є законною, доведеною та підлягає задоволенню.
Оцінюючи вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за процентами у розмірі 25 272,00 грн, суд вважає їх обґрунтованими лише частково, виходячи з наступного.
Відповідно до пунктів 1.6 та 1.7 Договору сторони погодили, що здійснення позичальником платежу в розмірі не менше суми нарахованих процентів є підставою для продовження (пролонгації) строку користування позикою на новий строк, що дорівнює 30 дням від дати такого платежу. Як встановлено судом з розрахунку заборгованості, відповідач ОСОБА_1 здійснила три платежі, які були зараховані на погашення відсотків: 16.12.2019 року - 1 101,60 грн; 08.01.2020 року - 4 968,00 грн; 20.02.2020 року - 8 640,00 грн (загальна сума сплат - 14 709,60 грн). Враховуючи умови договору, строк кредитування правомірно продовжувався тричі, а останній 30-денний строк правомірного користування позикою (після платежу 20.02.2020 року) закінчився 21 березня 2020 року.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 сформульовано правовий висновок, згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.
Натомість позивач, посилаючись на п. 3.6.2 Договору, продовжував здійснювати щоденне нарахування процентів за стандартною ставкою за межами пролонгованого строку кредитування, тобто після 21.03.2020 року до 19.06.2020. Суд констатує, що положення договору щодо права кредитора нараховувати відсотки як плату за користування кредитом після спливу строку кредитування суперечать вимогам ст. 1048 ЦК України та наведеним вище висновкам Великої Палати Верховного Суду. Після 21.03.2020 року кредитор мав право нараховувати виключно передбачені ст. 625 ЦК України інфляційні втрати та 3% річних як міру відповідальності за порушення грошового зобов`язання, проте таких вимог позивач у цій справі не заявив.
З огляду на викладене, суд здійснює власний детальний перерахунок правомірно нарахованих відсотків виключно в межах узгодженого сторонами 112-денного строку кредитування (з 30.11.2019 по 21.03.2020 року включно). Відповідно до умов Договору (п. 1.6, 1.7), кожна сплата позичальником нарахованих процентів зумовлювала продовження строку кредитування на новий 30-денний термін. Судом встановлено, що відповідач здійснила три платежі: 16.12.2019 року (1 101,60 грн), 08.01.2020 року (4 968,00 грн) та 20.02.2020 року (8 640,00 грн), які повністю покривали поточні нараховані відсотки. У зв`язку з цим останній правомірний строк кредитування закінчився 21.03.2020 року.
За період з 30.11.2019 по 16.12.2019 (перші 17 днів користування) нарахування відсотків здійснювалося за погодженою зниженою ставкою 0,54% (64,80 грн на день), що становить 1 101,60 грн (17 днів х 64,80 грн). Надалі, у зв`язку з пролонгацією, позивач втратив право на знижену ставку і кредитор правомірно застосовував стандартну ставку 1,80% (216,00 грн на день) протягом наступних 95 днів строку дії договору (з 17.12.2019 по 21.03.2020), що становить 20 520,00 грн (95 днів х 216,00 грн). Таким чином, загальна сума законно нарахованих відсотків за весь період правомірного користування кредитом становить 21 621,60 грн (1 101,60 грн + 20 520,00 грн).
Враховуючи, що відповідач добровільно сплатила в рахунок погашення відсотків 14 709,60 грн, залишок правомірної заборгованості за відсотками, який підлягає стягненню, становить 6 912,00 грн (21 621,60 грн - 14 709,60 грн). У стягненні решти заявлених позивачем процентів у розмірі 18 360,00 грн належить відмовити, оскільки вони незаконно нараховані поза межами строку дії кредитного договору.
Оцінюючи вимогу позивача про стягнення штрафу у розмірі 1 440,00 грн, суд зазначає наступне. Згідно з п. 4.4 Договору, у випадку прострочення позичальник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 144,00 грн за кожен день прострочення. Враховуючи положення ч. 3 ст. 549 ЦК України, вказана санкція за своєю правовою природою є пенею, оскільки нараховується за кожен день прострочення.
Суд зазначає, що оскільки сума виданого кредиту (12 000,00 грн) перевищувала розмір однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на момент укладення договору у 2019 році (4 173,00 грн), на спірні правовідносини у повному обсязі поширюється дія Закону України «Про споживче кредитування» в редакції, чинній на момент укладення правочину" (п.7. ч.2 ст.3 ЗУ Про споживче режитування у редакції від 15.11.2016 , що була чинна на момент укладення договору).
Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», пеня не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Встановлений кредитодавцем фіксований розмір щоденної пені 144,00 грн відносно суми кредиту становить 1,2% на день (або 438% річних), що багаторазово перевищує імперативний ліміт подвійної облікової ставки НБУ.
Згідно з частиною 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України нікчемний правочин (його умова) є недійсним в силу закону і не створює юридичних наслідків. За таких обставин, оскільки п. 4.4 Договору є нікчемним, правові підстави для стягнення заявленої суми пені (штрафу) відсутні, а тому у задоволенні позову в цій частині належить відмовити повністю.
Щодо питання дотримання позивачем строків позовної давності, суд зазначає таке. Відповідно до частин 3 та 4 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Враховуючи, що повернутий ухвалою суду відзив не породжує жодних правових наслідків, відповідач у встановленому процесуальним законом порядку заяву про застосування позовної давності не подала, тому суд позбавлений можливості застосувати наслідки її спливу з власної ініціативи.
Більше того, суд вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Крім того, з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, і згідно з пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України строки позовної давності продовжуються на весь період його дії. Зважаючи на те, що строк виконання зобов`язання з повернення кредиту настав 21.03.2020 року, тобто вже в період дії загальнонаціонального карантину, а згодом - воєнного стану, перебіг загального трирічного строку позовної давності автоматично продовжувався в силу імперативних вказівок закону і станом на момент подання позову у лютому 2026 року не сплив.
Враховуючи, що до позивача на підставі договору про відступлення прав вимоги від 11.09.2020 року перейшло право вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором, і факт цього переходу документально підтверджений, позивач набув статусу нового кредитора та має право вимагати виконання зобов`язання.
За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а з відповідача на користь позивача належить стягнути заборгованість у загальному розмірі 18 912,00 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 12 000,00 грн та заборгованості за відсотками у розмірі 6 912,00 грн.

Щодо розподілу судових витрат.
Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору пропорційно частині задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 1 300,58 грн (18 912,00 грн / 38 712,00 грн ? 100% ? 48,85%; 2 662,40 грн ? 48,85% = 1 300,58 грн). 
Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, то суд дійшов таких висновків.
На підтвердження витрат на правову допомогу позивач надав копію договору про надання правової допомоги № 0107 від 01.07.2025, копію акту наданих послуг правової (правничої) допомоги за Договором про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01.07.2025 року, копію детального опису наданих послуг, копію ордера адвоката АО "Апологет" Усенка М.І., відповідно до яких позивачу зазначеним адвокатським об`єднанням надано послуги професійної правничої допомоги на загальну суму 8 000 грн. 
Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Частинами 3, 4 статті 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до п.2 ч.3 ст.141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі №905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Також Верховний Суд у справі №873/212/21 дійшов висновку про те, що суд може зменшити розмір указаних витрат, коли відображена у відповідних доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) не відповідає критерію розумності та є неспівмірною з обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт.
Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 19 січня 2023 року у справі №345/136/18, від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Суд вважає, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Верховний Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited" проти України», заява № 19336/04).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Керуючись критеріями обґрунтованості та співмірності судових витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, а саме те, що заборгованість виникла за договором споживчого кредитування, беручи до уваги що ця справа є малозначною, розглядається в порядку спрощеного провадження, позовна заява є типовою для адвоката, суд визнає обґрунтованим стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 5000 гривень. 
Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, витрати на правову допомогу мають бути стягнуті пропорційно сумі задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 2 442,50 грн (5 000,00 грн ? 48,85% = 2 442,50 грн).
Керуючись статтями 3, 12, 13, 81, 141, 158, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

вирішив:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кредит-Капітал" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кредит-Капітал" заборгованість за кредитним договором № 1577272 від 30.11.2019 року у розмірі 18 912 (вісімнадцять тисяч дев`ятсот дванадцять) гривень 00 копійок.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кредит-Капітал" судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1 300 (одна тисяча триста) гривень 58 копійок та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 442 (дві тисячі чотириста сорок дві) гривні 50 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Учасники справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кредит-Капітал", місцезнаходження: 79029, м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, буд. 1, корпус 28, код ЄДРПОУ 35234236.
Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Повне рішення складено 29 квітня 2026 року.

Суддя        В.В. Орловський