ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 р. 	Справа № 520/1762/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бегунца А.О.,
Суддів: П`янової Я.В. , Русанової В.Б. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2026, головуючий суддя І інстанції: Пасечнік О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 17.02.26 по справі № 520/1762/26
за позовом ОСОБА_1 
до  В.о.нач.Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Східного міжрегіонального управління МЮ України Андрія БАННІКОВА   
про скасування постанови та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до В.о.нач.Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Східного міжрегіонального управління МЮ України Андрія БАННІКОВА, в якому з урахування уточненої позовної заяви просить суд:
- скасувати постанову від 17.11.2020 про закінчення виконавчого провадження № 62987180; 
- відновити виконавче провадження № 62987180 з примусового виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.12.2019 у справі № 520/12659/19; 
- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України вжити заходів для повного виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.12.2019 у справі № 520/12659/19 щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити переведення та у зв`язку з цим перерахунок і виплату ОСОБА_1 , пенсії по інвалідності відповідно до частини дев`ятої статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII з 12.12.2017, тобто з дати призначення інвалідності, визначивши її розмір відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХII (в редакції Закону від 12.07.2001) з розрахунку 90 відсотків від суми щомісячної заробітної плати за останні 24 календарні місяці без обмеження максимального розміру під час її призначення та забезпечивши виплату призначеної пенсії, виходячи із суми заробітної плати для нарахування пенсії, вказаній у довідці прокуратури Харківської області № 18-494 від 22.12.2017, отриманій відповідачем 22.12.2017 за вх. № 7732 та використаній судом під час прийняття рішення від 22.01.2018 (справа № 820/6688/17) про призначення ОСОБА_1 пенсії по інвалідності згідно ч.9 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII), включно з фактичним переведенням на інший вид пенсії.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2026 повернуто позовну заяву ОСОБА_1 до В.о.нач.Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Східного міжрегіонального управління МЮ України Андрія БАННІКОВА про скасування постанови та зобов`язання вчинити певні дії.
Не погодившись з вказаною ухвалою, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2026 №520/1762/26 та направити справу до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 62987180, у межах якого 09.09.2020 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, а 12.10.2020 постанови про визначення мінімальних витрат та стягнення виконавчого збору. В подальшому, у 2020 році, державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, копію якої не було надіслано позивачу та про існування якої позивач не був повідомлений. Лише після отримання письмової відповіді Відділу примусового виконання рішень, датованої 02 січня 2026 року, яку фактично отримав поштовим відправленням 14 січня 2026 року, що підтверджується трекінгом відправлень Укрпошти позивачу стало відомо про факт закінчення виконавчого провадження у 2020 році. Вказує, що до цього моменту не знав та не міг дізнатися, оскільки документів від виконавчої служби з цього приводу не отримував. Також не міг ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження, внесеними до автоматизованої системи виконавчого провадження, оскільки позивач не отримував ідентифікатор для доступу. В матеріалах справи містяться необхідні та достатні докази підтвердження того, що державний виконавець не виконав передбаченого чинним законодавством обов`язку щодо виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.12.2019 у справі № 520/12659/19 та обов`язку щодо ознайомлення його з постановами щодо перебігу виконавчого провадження.
Враховуючи вказане, вважає, що суд першої інстанції під час винесення оскаржуваної ухвали не дослідив жодних обставин справи, жодних наданих позивачем доказів та тверджень щодо з`ясування моменту ознайомлення позивача з постановою про закриття виконавчого провадження, що є грубим порушенням норм КАС України. Зазначає, що неможливість дізнатися про постанову, відсутність повідомлення і неможливість доступу до матеріалів, є належними обставинами для поновлення строку, якщо вони підтверджені доказами. Відмова у поновленні строку в ситуації, коли особа не знала про рішення й не мала реальної можливості про нього дізнатися, суперечить принципу доступу до суду, гарантованому Конституцією України та практиці ЄСПЛ у подібних справах
Також вказує, що судом першої інстанції всупереч фактичним обставинам справи вказано наявність представника позивача. Дана обставина не відповідає дійсності, оскільки даний позов подано позивачем особисто. На підставі чого оскаржувана ухвала підлягає скасуванню та направлення справи для продовження розгляду судом першої інстанції.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова винесена ще у листопаді 2020 року, в той же час позивач звернувся до адміністративного суду 28.01.2026, тобто, з істотним порушенням десятиденного строку звернення. Підсумовуючи, суд не встановив переконливих фактичних обставин, які б свідчили про дійсні істотні перешкоди чи труднощі для своєчасного звернення позивача до суду за захистом своїх прав, тому не визнає поважними вказані позивачем причини пропуску строку звернення до суду з даним позовом.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Частиною другою статті 55 Конституції України регламентовано, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 підкреслив значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.
У цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначав, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.
Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Так, частиною першою статті 118 КАС України визначено, що процесуальні строки-це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені-встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частиною другою статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.
Частиною третьою статті 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначені статтею 287 КАС України.
Учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб (частина перша статті 287 КАС України).
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 КАС України позовну заяву може бути подано до суду, зокрема, у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Як вбачається з матеріалів справи постановою Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Харків) від 17.11.2020 закінчено виконавче провадження №62987180 з примусового виконання (виконавчий лист №520/12659/19 виданий 04.03.2020) на підставі п. 9 частини 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».
З позовною заявою про скасування постанови Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Харків) від 17.11.2020 про закінчення виконавчого провадження №62987180, позивач звернувся 26.01.2026 , пропустивши десятиденний строк звернення до суду.
В заяві про поновлення строку та апеляційній скарзі позивач вказує, що державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 62987180, у межах якого 09.09.2020 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, а 12.10.2020 постанови про визначення мінімальних витрат та стягнення виконавчого збору. в подальшому, у 2020 році, державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, копію якої не було надіслано позивачу та про існування якої позивач не був повідомлений. Лише після отримання письмової відповіді Відділу примусового виконання рішень, датованої 02 січня 2026 року, яку фактично отримав поштовим відправленням 14 січня 2026 року, що підтверджується трекінгом відправлень Укрпошти позивачу стало відомо про факт закінчення виконавчого провадження у 2020 році. Вказує, що до цього моменту не знав та не міг дізнатися, оскільки документів від виконавчої служби з цього приводу не отримував. Також не міг ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження, внесеними до автоматизованої системи виконавчого провадження, оскільки позивач не отримував ідентифікатор для доступу.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин – вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
При цьому, підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливлює своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання, заяви (скарги).
Отже, лише наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації права звернення із позовом у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск такого строку з поважних причин.
Тобто, поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.
Слід зазначити, що Верховний Суд у постанові від 06.04.2021 у справі № 823/2363/18, досліджуючи питання поважності причин строку звернення до суду, дійшов висновку, що причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 
1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 
2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 
3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 
4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Поряд з цим, Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку.
Обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 № 17-рп/2011). Такі обмеження спрямовані на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Верховний Суд у постанові від 20.04.2021 по справі № 640/17351/19 зазначав про те, що визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
Також, Верховний Суд у постанові від 23.04.2020 у справі № 813/3756/17 досліджував питання строків звернення до адміністративного суду. Зокрема, Суд зазначив, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулось порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалось за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.
Отже, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
При цьому «повинна» слід розуміти як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися.
Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Колегія суддів зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою. 
Вказаних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 26.03.2026 по справі №560/4941/25.
Звернення позивача до відповідача із заявою про вжиття заходів та надання інформації від 15.12.2025, більше ніж через п`ять років, не змінює момент, з якого позивач дізнався про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти активні дії щодо реалізації свого права, і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почав вчиняти через значний проміжок часу.
Відповідно до частини першою статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Позивачу недостатньо лише послатися на необізнаність про порушення його прав та інтересів, він має довести, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду у встановлений законом строк.
Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не навів жодних належних доказів того, що протягом тривалого періоду з 17.11.2020 року (дата закінчення виконавчого провадження) по 15.12.2025 (дата звернення до відповідача із заявою про вжиття заходів та надання інформації) він вживав будь-яких заходів, спрямованих на з`ясування стану виконання рішення суду у справі № 520/12659/19, звертався до органів виконавчої служби з відповідними запитами чи скаргами, або вчиняв інші дії, що свідчили б про активну реалізацію ним своїх прав.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач звернувся до Відділу примусового виконання рішень із заявою 15.12.2025, у відповідь на яку і отримав інформацію про закінчення виконавчого провадження. Сам факт такого звернення беззаперечно свідчить про те, що позивач був обізнаний про існування виконавчого провадження № 62987180, а отже мав реальну можливість з`ясувати стан виконавчого провадження у будь-який момент протягом попередніх п`яти років.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.12.2019 у справі № 520/12659/19 є переведення позивача на інший вид пенсії та її перерахунок. Пенсія за своєю правовою природою є щомісячним періодичним платежем, розмір якого є відомим її отримувачу при кожному нарахуванні. Отже, позивач протягом понад п`яти років вважаючи, що його не переведено на інший вид пенсій та не здійснено перерахунок розміру пенсії, не вчиняв активних дій з метою отримання інформації щодо виконання судового рішення, що також свідчить про пасивну поведінку щодо реалізації наданих йому законом прав. 
Суд апеляційної інстанції вказує, що триваюча пасивна поведінка особи щодо захисту своїх прав, не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що тривала пасивна поведінка позивача у реалізації своїх прав, яка тривала понад п`ять років, є результатом виключно його власного волевиявлення та ставлення до своїх процесуальних прав, а не наслідком об`єктивних непереборних обставин, які можуть бути поважною підставою для поновлення строку звернення до суду.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наведені позивачем причини пропуску строку звернення до суду, обґрунтовані у клопотанні про поновлення строку звернення до суду, не підтверджують об`єктивну неможливість чи ускладнення для звернення до суду з позовом у встановлений законом строк та не можуть бути визнані поважними.
Доводи позивача стосовно того, що судом першої інстанції всупереч фактичним обставинам справи вказано наявність представника позивача, однак даний позов подано позивачем особисто, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала підлягає скасуванню та направлення справи для продовження розгляду судом першої інстанції, колегія суддів вважає помилковими та такими, що не впливають на правильність висновків суду першої інстанції про повернення позовної заяви, оскільки підставою для повернення позовної заяви є факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду та невизнання причин такого пропуску поважними, а не факт звернення позивача до суду через представника або особисто, а тому не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
Інші доводи на які посилалась апелянт, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами із наведених підстав висновків суду не спростовують.
Згідно зі статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2026 по справі № 520/1762/26 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		А.О. Бегунц 	
Судді	   	Я.В. П`янова   В.Б. Русанова