ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 280/10418/24
адміністративне провадження № К/990/36971/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Чиркіна С.М.,
суддів: Берназюка Я.О., Шарапи В.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2025 року (головуючий суддя Максименко Л.Я.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2025 року (головуючий суддя Головко О.В., судді: Суховаров А.В., Ясенова Т.І.) у справі № 280/10418/24 за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови, 

У С Т А Н О В И В:
І. РУХ СПРАВИ

У листопаді 2024 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі також позивачка, ФОП ОСОБА_1 ) звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (далі також відповідач, Держпраці), в якому просила визнати протиправною і скасувати постанову Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про накладення штрафу на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 04 жовтня 2024 року № 90068/ТД/ДПС/ФС-126 у розмірі 240 000,00 грн.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2025 року позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови задоволено повністю.
Визнано протиправною і скасовано постанову Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 04 жовтня 2024 року № 90068/ТД/ДПС/ФС-126 про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення у розмірі 240 000,00 грн.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2025 року рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2025 року в справі № 280/10418/24 змінено в частині мотивів його прийняття.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
08 вересня 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, в якій скаржник просить скасувати рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2025 року у справі № 280/10418/24, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Ухвалою Верховного Суду від 27 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі. Цією ж ухвалою витребувано справу з суду першої інстанції.
30 жовтня 2025 року від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.
10 квітня 2026 року від позивачки надійшли додаткові пояснення.
Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2026 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також КАС України).

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ
В обґрунтування позову зазначено, що оскаржувана постанова не містить обґрунтованих мотивів накладення штрафу на позивачку, а також не містить мотивів відхилення письмових пояснень ФОП ОСОБА_1 , які були надіслані 11 вересня 2024 року, тобто в строк і до винесення оскаржуваної постанови. 
На думку позивачки, висновки контролюючих органів щодо порушення ФОП ОСОБА_1 положень трудового законодавства в частині укладення трудового договору, оформлення трудових відносин із працівниками, є необґрунтованими та спростовується неодноразово наданими правочинами, які є чинними, а також поясненнями, наданими під час фактичної перевірки в приміщенні магазину та направленими до Держпраці. 
Вважає, що фактична перевірка була призначена та проведена ГУ ДПС у місті Києві з порушенням вимог податкового законодавства. 
Відповідач у відзиві зазначив, що за змістом матеріалів ДПС, які надійшли до Держпраці вбачається, що в ході проведення перевірки у період з 09 липня 2024 року по 18 липня 2024 року ФОП ОСОБА_1 встановлено факт використання праці ОСОБА_2 без належного оформлення трудових відносин із зазначеним суб`єктом господарювання. 
З покликанням на зміст акта перевірки від 18 липня 2024 року відповідачем зазначено, що перед початком проведення фактичної перевірки було проведено контрольно - розрахункові операції у готівковій та безготівковій формі.
Розрахункові операції провела продавець ОСОБА_2 із застосуванням ПРРО та видачою розрахункових документів від ФОП ОСОБА_1 . 
В ході проведення перевірки ОСОБА_2 були надані пояснення, що вона працює у ФОП ОСОБА_1 починаючи з 01 червня 2024 року на підставі договору про співпрацю. 
Ознайомившись із договором про співпрацю, було встановлено, що він датується 13 червня 2024 року, а також згідно із випискою з ЄДР ОСОБА_2 була зареєстрована як ФОП 12 червня 2024 року. 
ОСОБА_2 у своїх поясненнях, які були долучені до акта фактичної перевірки ДПС повідомила, що вона займає чітко визначену посаду - консультант, також повідомила про те, що ознайомлена з правилами внутрішнього трудового розпорядку та їм підпорядковується, має чіткий режим роботи: з 09:00 до 21:00 5 днів на тиждень, а також з нею проводився інструктаж з питань охорони праці на робочому місці, що містить ознаки трудових відносин, які висвітлені в Кодексі законів про працю України. 
У вищезгаданому договорі немає чітко визначеної ролі Сторони № 2, окрім тієї, що Сторона № 2 будь - які розрахунки здійснює від імені Сторони № 1, тоді як все майно (товари та товарно- матеріальні цінності), що знаходяться в магазині належать на праві власності Стороні № 1. 
З огляду на зазначене, відповідач наполягає, що на момент проведення перевірки ОСОБА_2 та починаючи з 01 червня 2024 року працювала у ФОП ОСОБА_1 без оформлення трудових відносин із зазначеним суб`єктом господарювання. 

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судами попередніх інстанцій встановлено, що супровідним листом від 12 серпня 2024 року за вих. № 24941/5/26-15-07-07-01-04 на адресу Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці були надані копії матеріалів перевірки Головного управління ДПС у м. Києві (акт від 18 липня 2024 року) щодо фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) : інтернет - магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 щодо контролю за дотриманням норм законодавства з питань використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцем доходів у вигляді заробітної плати без сплати належних податків та зборів до бюджету (в порядку п. п. 75.1.3 п 75.1, ст. 75, п.п. 80.2.7 п. 80.2. ст. 80, п. 82.3. ст. 82 Податкового кодексу України).
За результатами розгляду вищевказаних матеріалів Центральним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці була винесена постанова про накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 04 жовтня 2024 року № 90068/ТД/ДПС/ ФС-126 у розмірі 240 000 гривень.
Не погоджуючись із постановою Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 04 жовтня 2024 року № 90068/ТД/ДПС/ФС-126, позивачка звернулася із вказаною позовною заявою до суду.

ІV. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Задовольняючи позов, суд першої інстанції з покликанням на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 560/3981/23 та у постанові від 02 жовтня 2024 року у справі № 560/11269/23, зазначив, що відсутність або наявність у період спірних правовідносин підзаконного нормативно - правового акту, який би передбачав можливість накладення штрафу на підставі акту фактичної перевірки податкового органу, не може впливати на обсяг, зміст та порядок реалізації вищезгаданих повноважень податкових органів та органів з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, змінювати чи скасовувати їх, оскільки вони належать вказаним суб`єктам владних повноважень відповідно до закону.
Судом першої інстанції зауважено, що відповідачем не наведено будь-яких обґрунтувань причин не прийняття до уваги договору про співпрацю від 13 червня 2024 року.
За висновками суду першої інстанції, всі доводи Держпраці викладені лише у відзиві на позовну заяву. Саме ж рішення про накладання штрафу позбавлене будь-якого мотивування.
Також суд першої інстанції наголосив, що матеріали фактичної перевірки ГУ ДПС у місті Києві та матеріали адміністративного провадження Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці не містять інформації щодо виконання трудової функції ФОП ОСОБА_2 або виконання останньою робіт з відома ФОП ОСОБА_1 , за її дорученням ФОП та/або в її інтересах. Відсутня інформація про отримання заробітної плати ФОП ОСОБА_2 від ФОП ОСОБА_1 або інше приховування трудових відносин шляхом укладання інших угод.
В той же час судом встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа -підприємець відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», діє на підставі запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 12.06.2024 № 2010350000000578877. Основним і єдиним видом діяльності визначено КВЕД: 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах. Указане підтверджується відповідною випискою із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Також з`ясовано, що 13 червня 2024 року між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 був укладений договір про співпрацю, за умовами якого Сторони за цим договором зобов`язалися шляхом об`єднання фінансових активів і зусиль спільно діяти з приводу управління та організації роботи торгової точки за адресою: АДРЕСА_1 , магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а саме: підтримувати позитивну репутацію магазину, аналізувати конкурентоспроможності, вносити пропозиції з підвищення продажів.
За висновком суду першої інстанції, договір про співпрацю є документом, який регламентує взаємовідносини сторін у процесі їх діяльності у певній галузі. Цей договір не встановлює жодних зобов`язань між партнерами, але засвідчує факт виникнення партнерства та узгоджує правила такої взаємодії.
З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що оскаржена постанова є протиправною та підлягає скасуванню.
Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції, насамперед, мав перевірити дотримання процедури прийняття оскаржуваної постанови і тільки в разі підтвердження дотримання відповідачем процедури розгляду справи, суд мав перейти до оцінки оскаржуваної постанови.
За висновком суду апеляційної інстанції, відповідний акт фактичної перевірки може бути допустимим доказом лише для прийняття рішень податковим органом, тоді як орган Держпраці обмежений законодавством щодо притягнення роботодавця до відповідальності на підставі акту фактичної перевірки, про що зазначено вище.

V. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ВІДЗИВУ
В обґрунтування вимог касаційної скарги зазначено, що суд першої інстанції та суд апеляційної інстанції при прийнятті рішень не взяли до уваги пояснення ОСОБА_2 , надані під час перевірки та проігнорували той факт, що сама ОСОБА_2 підтверджує, що вона видавала фіскальний чек від імені ФОП ОСОБА_1 .
Наполягає на тому, що на момент перевірки ОСОБА_2 працювала у ФОП ОСОБА_1 без оформлення трудових відносин.
Скаржник покликається на правові висновки ВС у постанові від 06 березня 2025 року у справі № 260/4202/24 та зазначає, що у випадку, якщо працівник фактично виконує трудові функції на користь іншого роботодавця але без укладення трудового договору це може свідчити про наявність прихованих трудових відносин, що є порушенням трудового законодавства і відповідно до статті 265 Кодексу законів про працю України (далі також КЗпП України) є підставою для застосування до такого суб`єкта відповідальності у вигляді штрафу.
З покликанням на висновки ВС у постановах від 17 квітня 2024 року у справі № 560/3981/23, зазначає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про недопустимість такого доказу як акт фактичної, а не документальної перевірки.
Позивачка у відзиві на касаційну скаргу зазначає, що рішення судів є законними та обґрунтованими, а касаційна скарга безпідставною.
В письмових поясненнях позивачка просить врахувати правові висновки Верховного Суду у постанові від 09 квітня 2026 року у справі № 260/6521/24.

VІ. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, в межах касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з такого.
У справі, яка розглядається, спір виник щодо правомірності накладення на підприємця штрафу, передбаченого частиною другою статті 265 КЗпП України, за порушення роботодавцем законодавства в частині укладення трудового договору з найманим працівником, яке встановлено податковим органом за наслідками проведення фактичної перевірки.
Відповідно до частини першої статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та його територіальні органи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Кабінет Міністрів України постановою від 11.02.2015 № 96 затвердив Положення про Державну службу України з питань праці (далі Положення № 96).
Згідно із пунктом 1 цього Положення Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Першого віце-прем`єр-міністра України - Міністра економіки, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
За змістом підпунктів 6, 9 пункту 4 Положення № 96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань, зокрема здійснює: державний контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю; державний контроль за додержанням вимог законодавства про працю, зайнятість населення в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи.
За правилами пункту 7 Положення № 96 Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.
Зміст наведених норм свідчить про те, що Держпраці та утворені в установленому порядку її територіальні органи наділені контролюючими функціями за дотриманням роботодавцями законодавства про працю.
Водночас Суд також враховує, що згідно із частиною другою статті 259 КЗпП України центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім податкових органів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, а органи місцевого самоврядування - на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад.
Отже, право здійснювати контроль за додержанням законодавства про працю на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з метою перевірки дотримання податкового законодавства закріплено за податковими органами згідно з частиною другою статті 259 КЗпП України.
Відповідно до приписів пункту 80.10 статті 80, пункту 86.1 статті 86 Податкового кодексу України, якими регламентовано порядок оформлення результатів фактичної перевірки, результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка. 
У постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 560/3981/23, обставини якої є схожими, Верховний Суд зазначив:
« 35. Відповідальність за порушення законодавства про працю, у тому числі для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), передбачена нормами абзацу другого частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України.
36. Тому Верховний Суд констатує, що повноваження на проведення перевірки стосовно дотримання фізичними особами - підприємцями вимог законодавства про працю, виявлення, оформлення і фіксацію відповідних порушень (зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту)) належить податковому органу відповідно до закону.
37. При цьому повноваження щодо притягнення до відповідальності за вищевказані правопорушення шляхом накладення штрафу за законом (частина четверта статті 265 Кодексу законів про працю України) надані центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.
38. Центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику, зокрема з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, є Державна служба України з питань праці (Держпраці). Відповідні приписи про це наведені у пункті 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №96.
39. Пунктом 8 цього ж Положення передбачено, що Держпраці під час виконання покладених на неї завдань взаємодіє в установленому порядку з іншими державними органами, допоміжними органами і службами, утвореними Президентом України, тимчасовими консультативними, дорадчими та іншими допоміжними органами, утвореними Кабінетом Міністрів України, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, громадськими спілками, профспілками та організаціями роботодавців, відповідними органами іноземних держав і міжнародних організацій, а також підприємствами, установами та організаціями.
40. З огляду на вищевикладене, Верховний Суд вважає, що у разі виявлення податковим органом фактів порушення вимог законодавства про працю та фіксації їх у складеному цим органом акті перевірки, надання його Держпраці в порядку взаємодії цих органів для виконання покладених на них завдань, Держпраці, відповідно до закону, наділена повноваженнями притягати до відповідальності суб`єктів таких правопорушень, зокрема накладати штрафи у розмірі та в порядку, визначеному законодавством. У спірних відносинах розмір штрафу та суб`єкт, уповноважений його накладати напряму визначені у нормах статті 265 Кодексу законів про працю України.
41. Окрему увагу Верховний Суд звертає на те, що підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі і для виконання законів. У такій ієрархії нормативно-правових актів виявляється конституційний принцип розподілу влади: на законодавчу, виконавчу й судову. Тому закони є основними проявами реалізації компетенції законодавчої влади, а підзаконні акти - виконавчих функцій держави, завдань виконавчої гілки влади, зокрема й Держпраці України (подібний підхід до розкриття юридичної природи підзаконних нормативних актів, визначення їх суті та характеру, порядку застосування продемонстровано у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 826/12323/18 та від 02 березня 2021 року у справі № 640/1171/19).
42. За приписами частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
43. Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні їм суперечити, а відтак, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону необхідно застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу. Правова позиція такого змісту наведена у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 804/330/17.
44. Відступу від такого правозастосування не здійснювалось.
45. Поширюючи вищезгадані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права на спірні у цій справі правовідносини, колегія суддів, враховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини та наявне правове регулювання спірних правовідносин, доводи сторін, вважає, що відсутність або наявність у період спірних правовідносин підзаконного нормативно - правового акту, який би передбачав можливість накладення штрафу на підставі акту фактичної перевірки податкового органу, не може впливати на обсяг, зміст та порядок реалізації вищезгаданих повноважень податкових органів та органів з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, змінювати чи скасовувати їх, оскільки вони належать вказаним суб`єктам владних повноважень відповідно до закону.
46. У зв`язку з цим колегія суддів критично оцінює доводи позивачки про відсутність у підзаконному акті Уряду України відповідних норм, які б передбачали можливість накладення у спірних правовідносинах штрафу на підставі акта фактичної перевірки податкового органу, а отже, на її думку, зумовлюють протиправність оскарженої у цій справі постанови Держпраці про накладення штрафу.
47. Усе вищевикладене засвідчує, що суди попередніх інстанцій, в силу приписів частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішуючи спір у справі, що розглядається, повинні були застосувати насамперед норми закону, який має вищу юридичну силу та у спірних правовідносинах передбачав наявність у відповідача повноважень стосовно накладення штрафу на суб`єктів господарювання - фізичних осіб - підприємців за порушення ними вимог законодавства про працю, відповідальність за які встановлена нормами абзацу другого частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України, і які виявлені податковим органом в ході фактичної перевірки та зафіксовані у цим органом у акті, складеному за результатом такого заходу державного контролю».
Верховний Суд вважає цю позицію застосовною до справи, що розглядається, і не вбачає підстав для відступу від неї. 
Подібні правові висновки застосовані Верховним Судом у постановах від 02 жовтня 2024 року у справі № 560/11269/23, від 17 червня 2025 року у справі № 160/24607/24.
Враховуючи вищенаведені висновки, Верховний Суд критично оцінює позицію суду апеляційної інстанції та вважає, що акт фактичної перевірки є допустимим доказом вчинення правопорушення законодавства про працю. 
Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції не оцінював інші доводи та докази у справі, він повинен розглянути всі інші, наведені сторонами аргументи, як щодо суті порушення, так і щодо процедури проведення перевірки.
Серед іншого, апеляційна скарга відповідача містить доводи про те, що до матеріалів справи був долучений договір суборенди нежитлового приміщення від 29 квітня 2024 року, укладений між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1 , що підтверджує факт здійснення господарської діяльності за адресою: АДРЕСА_1 , проте відсутнє інформація щодо здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_2 за адресою перевірки.
Також акцентовано увагу, що до матеріалів справи долучений договір Комісії від 27 червня 2024 року, укладений між ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_1 , в якому в предметі договору передбачено: «…Виступаючи від свого імені, Комісіонер (ФОП ОСОБА_1 ) самостійно укладає договір купівлі-продажу з третьою особою (покупцем). Цим договором комісії передбачена винагорода за реалізацію товарів саме ФОП ОСОБА_1 і жодним чином у цьому договорі не фігурує ФОП ОСОБА_2 .
Зазначені доводи та докази не досліджувалися та не оцінювалися судом.
Щодо суті порушення необхідно встановити чи дійсно два самостійних ФОП діють на підставі угоди про співпрацю чи фактично позивачка уникає оформлення трудового договору шляхом реєстрації працівника як ФОП.
За приписами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а тому не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.
Відсутність процесуальної можливості з`ясувати дійсні обставини справи, які належним чином не були з`ясовані судами попередніх інстанцій, перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове рішення у справі. З огляду на невстановлення належним чином обставин справи і у Суду відсутні підстави для надання оцінки відповідності оскаржуваних рішень зазначеній позивачем практиці Верховного Суду.
Відповідно до пункту 1 частин другої та четвертої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.
Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Зважаючи на вище викладене, Верховний Суд дійшов висновку про те, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, у зв`язку з чим та на підставі частини другої статті 353 КАС України оскаржуване судове рішення належить скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції для надання оцінки аргументам позивача та відповідача з урахуванням висновків Верховного Суду.
Керуючись статтями 340, 341, 344, 349, 353, 355, 356 КАС України, Суд

У Х В А Л И В:
Касаційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці задовольнити частково.
Постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2025 року у справі № 280/10418/24 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

Судді Верховного Суду: С.М. Чиркін
Я.О. Берназюк
В.М. Шарапа