ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року	Львів	Справа № 140/6537/25 пров. № А/857/35360/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача Шинкар Т.І.,
суддів Довгої О.І.,
Запотічного І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Мачульський В.В.), ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Луцьку 01 серпня 2025 року у справі № 140/6537/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання дії та бездіяльності протиправними,

В С Т А Н О В И В :

16.06.2025 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі - Управління), просив: визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо відмови у призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової допомоги відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразова допомога відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату, у зв`язку зі смертю матері ОСОБА_2 внаслідок нещасного випадку на виробництві.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2025 року позов задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання, спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Суд першої інстанції вказав, що за нормами Закону № 1105-ХІV, чинними на момент виникнення права на відповідні виплати та на момент звернення до відповідача, позивач мав всі підстави для їх нарахування та виплати, формальна підстава пенсійного органу, зазначена у відмові є необґрунтованою та протиправною. Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивача права на одноразову виплату на сім`ю, відповідно до пункту 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у зв`язку зі смертю його матері внаслідок нещасного випадку на виробництві згідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Управління подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2025 року та в задоволені позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що досягнувши повноліття, особа втрачає статус дитини, а отже вона перестає бути належною до сім`ї своїх батьків. Вважає, що суд першої інстанції зробив не правильний висновок про наявність у Позивача права на одноразову виплату на сім`ю, відповідно до пункту 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у зв`язку зі смертю його матері внаслідок нещасного випадку на виробництві згідно з Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 29 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернувся у Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області із заявою про призначення одноразової страхової виплати члену сім`ї померлої матері ОСОБА_2 .
Під час розгляду вказаної заяви Управлінням встановлено, що дата народження ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 та копією паспорта НОМЕР_2 , на день смерті матері ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 він досяг 33 річного віку, тобто є повнолітньою особою, а тому не належить до членів сім`ї померлої матері.
Постановою Управління від 01 листопада 2024 року ОСОБА_1 відмовлено в призначенні страхової виплати одноразової допомоги у зв`язку з тим, що він не є членом сім`ї померлої матері ОСОБА_3 .
Вважаючи таке рішення протиправним, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 №1105-XIV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №1105-ХIV).
Згідно з положеннями статті 30 Закону 1105-ХIV страховими виплатами є грошові суми, які уповноважений орган управління виплачує застрахованій особі чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.
Страхові виплати складаються, зокрема з страхової виплати у встановлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого).
Відповідно до пункту 1 частини 5 статті 36 Закону 1105-ХIV у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві його сім`ї виплачується одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату.
Отже, у разі смерті потерпілого законодавець встановив коло осіб, які мають право на щомісячні страхові виплати, та осіб, які мають право на отримання одноразових страхових виплат сім`ї.
Механізм призначення, перерахування та здійснення таких страхових виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності визначений Порядком призначення, перерахування та здійснення страхових виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, затвердженим Постановою Правління Пенсійного фонду України від 26.01.2024 № 4-1, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок №4-1).
Відповідно до пунктів 4, 5 розділу ІХ Порядку №4-1 розмір одноразової допомоги сім`ї потерпілого (далі - одноразова допомога сім`ї) дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату.
Одноразова допомога сім`ї призначається і виплачується органами, що призначають страхові виплати, в рівних частинах особам, які мають право на виплату та звернулися із заявою (заявами).
Заява подається особою, яка має право на виплати.
Так, відмовляючи у призначені одноразової допомоги, Управління покликалось на те, що ОСОБА_1 є повнолітнім, а тому не відноситься до членів сім`ї померлої особи.
Такі аргументи Управління, на переконання суду апеляційної інстанції, є безпідставними з огляду на те, що відповідно до частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина 4 статті 3 Сімейного кодексу України).
Закон №1105-XIV не містить визначення сім`ї та її членів, отже за такого правового регулювання Сімейний кодекс України є спеціальним законом, який має враховуватись при визначені поняття сім`ї та її членів при вирішенні питання щодо наявності права на отримання допомоги передбаченої Законом № 1105-XIV.
Критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є: спільне проживання, спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. 
Відповідні правові висновки містить постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 квітня 2020 року по справі № 686/8440/16-ц.
Так, у пункті 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 № 5-рп/99 (у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») зазначено, що членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші).
Зазначено також, що обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з суб`єктом права на пільги щодо оплати житлово-комунальних послуг спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що факт родинних відносин позивача та ОСОБА_3 підтверджується наданими свідоцтвом про народження НОМЕР_1 та копією паспорта НОМЕР_2 , син та мати були зареєстровані та проживали за однією адресою, що підтверджується, окрім іншого, будинковою книгою, мали взаємні права та обов`язки. Докази зворотного відсутні у матеріалах справи.
Разом з тим, Управління помилково ототожнює правовий статус «члена сім`ї» з правовим статусом «дитини як особи, яка мала право на одержання утримання від потерпілого» та робить хибний висновок, що у зв`язку із повноліттям позивач (син) не належить до членів сім`ї своєї матері.
Саме факт спільного проживання позивача та його померлої матері є достатньою підставою для отримання одноразової допомоги на сім`ю згідно Закону 1105-ХIV.
До того ж, суд апеляційної інстанції зауважує, що як Закон 1105-ХIV, так і Порядку №4-1 диференціюють одноразову допомогу сім`ї потерпілого та одноразову страхову виплату кожній особі, яка мала право на одержання утримання від потерпілого, а також його дитині, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, що додатково спростовує наведені висновки Управління.
Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що за нормами Закону № 1105-ХІV чинними на момент виникнення права на відповідні виплати та на момент звернення до відповідача позивач мав всі підстави для їх нарахування та виплати. Формальна підстава пенсійного органу, зазначена у відмові у призначені одноразової допомоги, передбаченої пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону №1105-XIV є необґрунтованою та протиправною.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не впливають на законність судового рішення.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2025 року у справі № 140/6537/25 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний