ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

02 червня 2026 року   Справа № 903/1056/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Гудак А.В. , суддя Мельник О.В. 

секретар судового засідання Приступлюк Т.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" 
на рішення Господарського суду Волинської області від 27.01.2026 
(ухвалене о 10:22 год. у м. Луцьку, повний текст складено 27.01.2026)
у справі № 903/1056/25 (суддя Гарбар І. О.) 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Поліверс"
до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Волинська обласна військова адміністрація
про зобов`язання вчинити дії
за участю представників учасників справи:
від позивача - Лащук Ю.В.;
від відповідача - Шевчук Є.В.;
від третьої особи - не з`явився. 

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Поліверс" звернулося до Господарського суду Волинської області із позовом до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", в якому просив суд зобов`язати відповідача надати нотаріально посвідчену згоду на поділ земельної ділянки площею 764,281 га з кадастровим номером: 0725081300:10:000:0008, яка перебуває в постійному користуванні ДП "Ліси України", на дві земельні ділянки площами 1,7270 га. (під майном ТОВ "Поліверс") і 762,5540 га (залишається в користуванні ДП "Ліси України").
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем набуто право власності на об`єкти нерухомого майна і з метою оформлення права користування земельною ділянкою, позивач звертався до відповідача про надання згоди на поділ земельної ділянки, однак останній відмовив.
Позивач вважає, що відмова відповідача від надання нотаріально посвідченої згоди на поділ земельної ділянки перешкоджає реалізації права позивача на об`єкт нерухомого майна, який перебуває у власності позивача, шляхом розпорядження своїм майном на власний розсуд. 

Господарський суд Волинської області рішенням від 27.01.2026 у справі №903/1056/25 позов задовольнив. Зобов`язав Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" надати Товариству з обмеженою відповідальністю "Поліверс" нотаріально посвідчену згоду на поділ земельної ділянки площею 764,281га. з кадастровим номером: 0725081300:10:000:0008, яка перебуває в постійному користуванні ДП "Ліси України", на дві земельні ділянки площами 1,7270 га. (під майном ТОВ "Поліверс") і 762,5540 га (залишається в користуванні ДП "Ліси України"). Стягнув із Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Поліверс" 2 423 грн витрат по сплаті судового збору.
При ухваленні вказаного рішення суд першої інстанції виходив із того, що поділ земельної ділянки, котра перебуває у користуванні, здійснюється за згодою землекористувача, яка має бути нотаріально посвідчена.
Місцевий господарський суд взяв також до уваги принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній нерухомості. 
Суд вказав, що доводи відповідача про попереднє виготовлення та затвердження детального плану території не є обов`язковою для поділу земельної ділянки, оскільки це не є процедурою передачі землі у власність чи користування, а лише технічним етапом формування ділянки.
Розглядаючи спірні правовідносини місцевий господарський суд застосував відповідні положення ст. ст. 13, 19 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 316, 317, 324, 377, 386 Цивільного кодексу України, ст. ст. 79-1, 80 Земельного кодексу України (далі – ЗК України).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням до Північно-західного апеляційного господарського суду звернулося Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" із апеляційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду Волинської області від 27.01.2026 у справі № 903/1056/25 скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована таким.
Статтею 79-1 ЗК України визначено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок. Поділ, об`єднання земельної ділянки, що перебуває у заставі, здійснюється за згодою землекористувача, заставодержателя. Поділ, об`єднання земельної ділянки, що перебуває у користуванні, здійснюється за згодою землекористувача, заставодержателя. Справжність підпису на такій згоді засвідчується нотаріально.
Правова природа права постійного користування земельною ділянкою зводиться до обмежених, у порівнянні із правом власності, правових можливостей землекористувача у визначенні юридичної долі земельних ділянок.
Враховуючи, що поділ земельної ділянки здійснюється з метою подальшого вилучення частини земельної ділянки лісогосподарського призначення із постійного користування Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", розміри частин земельних ділянок мають бути визначені та узгодженні на стадії поділу із врахуванням вимог ч. 3 ст. 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".
При цьому, межі нових ділянок повинні враховувати правові режими, обмеження у використанні земель, встановлені містобудівною документацією.
За наведеного відповідач вважає, що суд першої інстанції не повністю з`ясував обставини, що мають значення для справи, у зв`язку із чим висновки викладені в оскаржуваному рішенні не відповідають обставинам справи, що є підставою для скасування судового рішення.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає, що рішення Господарського суду Волинської області від 27.01.2026 є законним, обґрунтованим, ухваленим з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, судом першої інстанції було встановлено всі обставини справи, висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а подану ДСГП "Ліси України" апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення з таких підстав.
Доводи апеляційної скарги про те, що поділ земельної ділянки нібито створює містобудівні наслідки та потребує наявності детального плану території, є безпідставними та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм земельного і містобудівного законодавства.
Скаржник безпідставно ототожнює процедуру поділу земельної ділянки із стадією реалізації права на забудову. Однак поділ земельної ділянки не передбачає отримання містобудівних умов та обмежень, дозволів на будівництво чи інших документів, які надають право на здійснення будівельних робіт. Отже, сама по собі процедура поділу земельної ділянки не створює прав забудови та не тягне жодних містобудівних наслідків.
Натомість поділ земельної ділянки, який здійснюється за згодою землекористувача відповідно до вимог земельного законодавства, не є процедурою передачі земельної ділянки для містобудівних потреб та не змінює її цільового призначення.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що вимоги щодо наявності детального плану території не застосовуються на стадії поділу земельної ділянки, є обґрунтованим та відповідає вимогам законодавства.
Позивач зазначає, що без згоди землекористувача - ДСГП "Ліси України", він позбавлений можливості вчинити дії щодо виділення йому частини земельної ділянки (під належним йому майном) та оформлення речового права на таку земельну ділянку.
Також позивач вказує, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи становить 25 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 27.01.2026 у справі № 903/1056/25 - без змін, та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи судом апеляційної інстанції, в сумі 25 000 грн.

У відповіді на відзив відповідач вказує, що позивач самовільно визначив площу ділянки без будь-якого обґрунтування та просив її виділити з великої земельної ділянки. При цьому він стверджував, що з цієї площі виключено пожежну водойму, але фактичний кадастровий план це спростовує.

Волинська обласна військова адміністрація не скористалася правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідача, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 

В судовому засіданні Північно-західного апеляційного господарського суду 31.03.2026 було заслухано пояснення представника скаржника та представниці позивача.
Третя особа не забезпечила явку свого уповноваженого представника в судове засідання суду апеляційної інстанції.
За результатами судового засідання Північно-західний апеляційний господарський суд ухвалою від 31.03.2026 розгляд справи відклав на 28.04.2026 о 10:00 год. Постановив Товариству з обмеженою відповідальністю "Поліверс" в строк до 15.04.2026 надати суду детальні, обґрунтовані письмові пояснення щодо визначення площ земельних ділянок, котрі мають утворитися в результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером 0725081300:10:000:0008, площею 764,281 га, із додаванням до них всіх кадастрових планів поділу вказаної земельної ділянки, котрі надсилалися Державному спеціалізованому господарському підприємству "Ліси України".

15.04.2026 позивачем були подані додаткові пояснення, в котрих позивач надає пояснення щодо змін плану поділу земельної ділянки, після зауважень відповідача а також надає план-схеми розподілу земельної ділянки. 

27.04.2026 до суду апеляційної інстанції від представниці позивача надійшла заява про стягнення витрат на правову допомогу, відповідно до якої представниця просить стягнути з відповідача на користь позивача 25 000 грн витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу.
До такої заяви додані: ордер серії АС № 1177016 від 03.03.2026; Договір про надання правничої (правової) допомоги №08-10/02 від 08.10.2025; Додаткова угода (замовлення) № 2 від 03.03.2026 до Договору про надання правничої (правової) допомоги №08-10/02 від 08.10.2025; Цивільно-правовий договір № 08-10/02 про залучення адвоката для надання правничої допомоги від 08.10.2025; Акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 15.04.2026 за Договором про надання правничої (правової) допомоги №08-10/02 від 08.10.2025.

В судовому засіданні Північно-західного апеляційного господарського суду 28.04.2026 було заслухано пояснення представника скаржника та представниці позивача. Крім того представниця позивача повідомила про можливість примирення та просила надати додатковий час для мирного врегулювання спору. 
Представник відповідача не заперечив проти відкладення розгляду справи.
Третя особа не забезпечила явку свого уповноваженого представника в судове засідання суду апеляційної інстанції. 
За результатами судового засідання, з метою повного та всебічного розгляду справи, беручи до уваги неможливість вирішення спору в цьому судовому засіданні, а також дотримання рівності сторін та змагальності процесу, зважаючи на клопотання представниці позивача, Північно-західний апеляційний господарський суд ухвалою від 28.04.2026 розгляд справи відклав на 02.06.2026 о 10:00 год. 

02.06.2026 до суду апеляційної інстанції від представниці позивача надійшло клопотання про долучення доказів, в якій представниця повідомляє, що позивачем на адресу відповідача було направлено лист № 27-05/26 від 27.05.2026 щодо мирного врегулювання спору до якого додано схему розподілу земельної ділянки та проєкт мирової угоди.
Просить долучити до матеріалів справи № 903/1056/25 копію листа № 27-05/26 від 27.05.2026 щодо мирного врегулювання спору, копію схеми розподілу земельної ділянки, площею 764,281 га, кадастровий номер 0725081300:10:000:0008 на дві земельні ділянки площею 1,8555 га (під майном ТОВ "Поліверс") та 762,4255 га (залишається в користуванні ДП "Ліси України"), проєкт мирової угоди, докази надсилання відповідачу.

В судовому засіданні 02.06.2026 за результатом заслуховування пояснень представників сторін, судом встановлено, що сторони не дійшли згоди щодо можливості врегулювання цього спору, шляхом укладання мирової угоди. Зокрема, представник відповідача повідомив, що не отримував інформацію від керівництва ДСГП "Ліси України" щодо укладення мирової угоди.
За таких обставин, в судовому засіданні 02.06.2026 було перейдено до дослідження доказів, а після закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами, суд перейшов до стадії судових дебатів.
Відтак, в судових дебатах представник скаржник просив рішення Господарського суду Волинської області від 27.01.2026 у справі № 903/1056/25 скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити.
Представниця Товариства з обмеженою відповідальністю "Поліверс" просила змінити рішення Господарського суду Волинської області від 27.01.2026 у справі № 903/1056/25, з огляду на нові докази, подані 01.06.2026 (щодо збільшення площі земельної ділянки, котра розміщується під майном позивача).
В судове засідання 02.06.2026 представник Волинської обласної військової адміністрації не з`явився. 
Враховуючи приписи ст.ст. 269, 273 ГПК України про межі та строки розгляду апеляційних скарг в апеляційній інстанції, той факт, що третя особа була належним чином та своєчасно повідомлена про дату, час та місце судового засідання, про що свідчить довідка про доставку електронного листа (т. 2, а. с. 55), а також те, що явка представників сторін та третіх осіб в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе завершувати розгляд апеляційної скарги за відсутності представника Волинської обласної військової адміністрації.

Щодо долучених позивачем нових доказів на стадії апеляційного провадження, а саме схеми розподілу земельної ділянки, котра виготовлена ФОП Попадюком Н.І. 2026 року, колегія суддів вказує таке.
Відповідно до ч. 3 ст.269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини.
Відповідно до висновку щодо застосування статей 80, 269 ГПК України, викладеного Верховним Судом у постанові від 18.06.2020 у справі №909/965/16, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи.
Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає. В той же час, у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.
Суд апеляційної інстанції також бере до уваги висновок Верховного Суду викладений в постанові від 30.03.2018 у справі № 910/24486/16 за яким неналежне виконання стороною свого процесуального обов`язку з доведення у суді першої інстанції обставин, на які остання (сторона) посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не може бути компенсоване цим учасником судового процесу на наступних етапах розгляду справи (у судах апеляційної чи касаційної інстанцій). В іншому випадку зазначене могло б призвести до безпідставного скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
Також відповідно до усталеної правової позиції Верховного Суду така обставина як відсутність існування доказів на момент звернення до суду з відповідним позовом взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку ст. 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення наведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.
Враховуючи, що відповідна схема розподілу була розроблена після подання позову в цій справі, ухвалення рішення суду, то суд апеляційної інстанції новий доказ не приймає та не надає йому оцінки.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника скаржника та представниці позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши в межах доводів та вимог апеляційної скарги правильність застосування місцевим господарським судом при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати в частині визначення площ земельних ділянок, які мають утворитися в результаті поділу земельної ділянки та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові, а в решті рішення суду - залишити без змін, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що земельна ділянка з кадастровим номером 0725081300:10:000:0008, площею 764,281 га, була передана в постійне користування ДП "Ліси України". Власником зазначеної земельної ділянки є Волинська обласна державна адміністрація (а. с. 9-18).
Згідно з інформацією Державного земельного кадастру про земельну ділянку спірна земельна ділянка має наступні характеристики: кадастровий номер земельної ділянки 0725081300:10:000:0008; Цільове призначення: 09.01 Для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг; площа земельної ділянки 764,281 га; місце розташування: Волинська область, Ковельський район, Дубечненська сільська рада.
11.07.2024 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях та ОСОБА_1 було укладено Договір купівлі-продажу об`єкта малої приватизації - комплексу будівель з окремим індивідуально визначеним майном, за адресою Волинська область, Ковельський район, с. Дубечне, вул. Лісова, 101А шляхом викупу за результатами електронного аукціону без умов (т. 1, а. с. 23-25).
Матеріали справи містять Акт приймання-передачі об`єкта малої приватизації - комплексу будівель з окремим індивідуально визначеним майном, за адресою Волинська область, Ковельський район, с. Дубечне, вул. Лісова, 101А (т. 1, а. с. 26).
В подальшому, 20.11.2024 ОСОБА_1 придбане майно передала в статутний капітал ТОВ "Поліверс", що підтверджується відповідним Актом (т. 1, а. с. 19-20).
Вказане майно ТОВ "Поліверс", яке знаходиться за адресою: 44412, Волинська область, Ковельський район, с. Дубечне, вул. Лісова, будинок 101А та розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером 0725081300:10:000:0008 площею 764,281 га до відчуження шляхом малої приватизації належало Філії "Ковельське лісове господарство" ДП "Ліси України". 
Як зазначає позивач, вказане майно не змінювало свого призначення і наразі використовується з тією ж метою, що і до приватизації - лісопильне та стругальне виробництво.
Пізніше, 17.01.2025 ТОВ "Поліверс" звернулось до ДСГП "Ліси України" з проханням надати нотаріально посвідчену згоду на поділ земельної ділянки з кадастровим номером 0725081300:10:000:0008 площею 764,281 га, яка перебуває в постійному користуванні ДП "Ліси України", на дві земельні ділянки площами 2.0100 га (під майном ТОВ "Поліверс") і 762,2710 га. (залишається в користуванні ДП "Ліси України") та надати нотаріально посвідчену згоду на подальше вилучення з постійного землекористування ДП "Ліси України" земельної ділянки з площею 2.0100 га, на якій розташоване майно ТОВ "Поліверс" (т. 1, а. с. 29).
Державним спеціалізованим господарським підприємством "Ліси України" у відповідь на вищевказане звернення, листом від 24.01.2025 № 504/2.3.1-2025 було повідомлено, що відповідно до матеріалів лісовпорядкування на земельній ділянці площею 2,0100 га, яка планується до вилучення з постійного користування ДП "Ліси України", знаходиться облаштована пожежна водойма, яка використовується філією "Поліський лісовий офіс" ДП "Ліси України для ліквідації випадків загоряння. При цьому наголошено на вимоги абз. 14 ч. 3 ст. 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у випадках, визначених абзацами сьомим-тринадцятим частини, за відсутності принаймні одного виду містобудівної документації, визначеного абзацами другим-п`ятим цієї частини, не допускається, якщо земельна ділянка: розташована в межах зелених зон населених пунктів внутрішньо квартальних територій (територій міжрайонного озеленення, елементів благоустрою, спортивних майданчиків, майданчиків відпочинку та соціального обслуговування населення); віднесена до категорії земель природного-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного призначення, рекреаційного призначення (крім земельних ділянок для дачного будівництва), лісогосподарського призначення (т. 1, а. с. 30).
ТОВ "Поліверс" повторно звернулося до ДСГП "Ліси України" листом від 11.02.2025 № 1102/25-08/АЗ з проханням надати нотаріально посвідчену згоду на поділ земельної ділянки з кадастровим номером 0725081300:10:000:0008 площею 764,281 га, на дві земельні ділянки площами 1,7270 га і 762,5540 га, та надати нотаріально посвідчену згоду на подальше вилучення з постійного землекористування ДП "Ліси України" земельної ділянки з площею 1,7270 га, на якій розташоване майно ТОВ "Поліверс" (т. 1, а. с. 31).
Листом № 997/2.3.1.-2025 від 18.02.2025 ДСГП "Ліси України" відмовило в наданні нотаріально посвідченої письмової згоди на поділ ділянки з кадастровим номером 0725081300:10:000:0008 площею 764,281 га зокрема пославшись на абз. 14 ч. 3 ст. 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", згідно якого передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у випадках, визначених абзацами сьомим – тринадцятим цієї частини, за відсутності принаймні одного виду містобудівної документації, визначеного абзацами другим - п`ятим цієї частини, не допускається, якщо земельна ділянка: розташована в межах зелених зон населених пунктів, внутрішньоквартальних територій (територій міжрайонного озеленення, елементів благоустрою, спортивних майданчиків, майданчиків відпочинку та соціального обслуговування населення); віднесена до категорії земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного призначення, рекреаційного призначення (крім земельних ділянок для дачного будівництва), лісогосподарського призначення (т. 1, а. с. 32)
Як вбачається з листа-відповіді № 44/01-04/2-25 від 16.01.2025 Управління містобудування та архітектури Волинської обласної військової адміністрації ТОВ "Поліверс" рекомендовано зібрати пакет документів щодо розгляду та прийняття рішення про виділення земельної ділянки шляхом її поділу (т. 1, а. с. 33).
ТОВ "Поліверс" листом № 1803/25-01 від 18.03.2025 звернулось до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Волинській області (організатора торгів по об`єкту малої приватизації та продавця по договору купівліпродажу майна, власником якого є ТОВ "Поліверс") та до Державного агентства лісових ресурсів України з проханням вирішити питання з правовими підставами користування земельною ділянкою, на якій розташоване майно ТОВ "Поліверс" (т.1, а. с. 34).
Матеріали справи не містять відповіді від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Волинській області на такий лист. 
Листом № 02-33/1619-25 від 21.03.2025 Державне агентство лісових ресурсів України відмовило в задоволенні прохання, оскільки земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення (т. 1, а. с. 38).
Листом № 4009/56/2-25 від 27.05.2025 Волинська обласна військова адміністрація повідомляє, що листом від 03.04.2025 № 11-08-328 Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях на запит ТОВ "Поліверс" повідомлено, що згідно інформаційного повідомлення та Договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації - комплексу будівель з окремим індивідуально визначеним майном, яке знаходиться за адресою: Волинська обл., Ковельський р-н, с. Дубечне, вул. Лісова 101А, посвідченого 11.07.2024 приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Волинської області Кушнерук А.Ю. та зареєстровано за реєстровим № 1970: земельна ділянка, на якій розташований об`єкт приватизації, не є предметом купівлі-продажу, тому питання землекористування покупець вирішує самостійно у встановленому чинним законодавством порядку. Вказано, що оскільки немає згоди землекористувача ДП "Ліси України" на поділ земельної ділянки, питання може бути вирішено в судовому порядку (т. 1, а. с. 38 на звороті - 39).
Позивач стверджує, що відмова відповідача надати нотаріально посвідчену згоду на поділ земельної ділянки фактично обмежує його можливість реалізувати право власності на належний йому об`єкт нерухомості, зокрема вільно розпоряджатися цим майном. У зв`язку з цим, з метою спонукання ДСГП "Ліси України" до вчинення відповідних дій (надання такої згоди), позивач вимушений звернутися до суду для захисту своїх прав.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Предметом позову у цій справі є вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "Поліверс" до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про зобов`язання надати нотаріально посвідчену згоду на поділ земельної ділянки площею 764,281 га з кадастровим номером: 0725081300:10:000:0008, яка перебуває в постійному користуванні ДП "Ліси України", на дві земельні ділянки площами 1,7270 га. (під майном ТОВ "Поліверс") і 762,5540 га (залишається в користуванні ДП "Ліси України").
При цьому, із вище встановлених обставин справи підтверджується факт набуття у власність нерухомого майна, котре розміщене в межах вищевказаної земельної ділянки.
Статті 377 ЦК України, 120 ЗК України регулюють питання переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду.
Так, у відповідності до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.
За статтею 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово звертала увагу на те, що у нормах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, а також і в інших положеннях законодавства фактично закріплений принцип "superficies solo cedit" - збудоване на поверхні слідує за нею, який є одним із основоположних принципів земельного, а також цивільного законодавства (узгоджується із постановами від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 03.04.2019 у справі № 921/158/18, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).
При цьому, із матеріалів справи вбачається, що позивачем набуто право власності на об`єкти нерухомого майна (сушильна камера з піднавісом для зберігання продукції; лісопильний цех; будівля пилорами; гараж), які розміщені на частині земельної ділянки державної форми власності, яка перебуває у постійному користуванні відповідача.
Відтак, належне оформлення за позивачем правового титулу на земельну ділянку під об`єктом нерухомості та необхідної для його обслуговування вимагає поділу земельної ділянки та формування нових земельних ділянок.
Формування земельних ділянок за вимогами ч.1 ст. 79-1 ЗК України полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Як встановлено ч.ч. 2, 6 ст. 79-1 ЗК України формування земельних ділянок здійснюється також шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок. 
Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.
Поділ, об`єднання земельної ділянки, що перебуває у заставі, здійснюється за згодою землекористувача, заставодержателя. Поділ, об`єднання земельної ділянки, що перебуває у користуванні, здійснюється за згодою землекористувача, заставодержателя. Справжність підпису на такій згоді засвідчується нотаріально. 
У відповідності до положень ст. 25 Закону України "Про землеустрій" документація із землеустрою розробляється в електронній та паперовій формах у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Особливим видом такої документації є документація із землеустрою, яка одночасно є містобудівною документацією, - комплексні плани просторового розвитку територій територіальних громад, генеральні плани населених пунктів, детальні плани територій. Затверджена документація із землеустрою є публічною та загальнодоступною. Видом документації із землеустрою є, зокрема, технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.
Замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі, а також інші юридичні та фізичні особи (ч. 1 ст. 26 Закону України "Про землеустрій").
Відповідно до ст. 56 Закону України "Про землеустрій" технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок розробляється за рішенням власників земельних ділянок за згодою заставодержателів, користувачів земельних ділянок.
Технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок включає:
а) пояснювальну записку;
б) технічне завдання на складання документації, затверджене замовником документації;
в) кадастрові плани земельних ділянок, які об`єднуються в одну земельну ділянку, або частини земельної ділянки, яка виділяється в окрему земельну ділянку;
г) матеріали польових геодезичних робіт;
ґ) відомості про встановлені межові знаки на межі поділу;
д) перелік обтяжень прав на земельну ділянку, обмежень на її використання та наявні земельні сервітути.
Отже, у цьому випадку для поділу земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, власником яких є позивач, останній може виступити замовником технічної документації із землеустрою, однак необхідним для розробки такої документації є рішення власника земельної ділянки, яке отримується за згодою, зокрема, землекористувача.
При цьому, згідно ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
Отже, розпорядником земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні відповідача є Волинська обласна військова адміністрація. 
Як убачається із листа Управління містобудування та архітектури Волинської ОВА від 16.12.2024 № 1612/01, позивача повідомлено про те, що в обласній державній адміністрації розглянуто звернення про надання дозволу на виготовлення документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером 0725081300:10:000:0008 площею 764,281 га на території Ковельського району на земельні ділянки площами 2,0100 га та 762,2710 га. З посиланням на ст. ст. 20, 116, 122, 123, 149 ЗК України рекомендовано подати клопотання із відповідними матеріалами до Волинської обласної військової адміністрації для розгляду та прийняття відповідного рішення (т. 1, а. с. 33).
Крім того, листом № 4009/56/2-25 від 27.05.2025 Волинська обласна військова адміністрація повідомляє, що листом від 03.04.2025 № 11-08-328 Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях на запит ТОВ "Поліверс" повідомлено, що згідно інформаційного повідомлення та Договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації - комплексу будівель з окремим індивідуально визначеним майном, яке знаходиться за адресою: Волинська обл., Ковельський р-н, с. Дубечне, вул. Лісова 101А, посвідченого 11.07.2024 приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Волинської області Кушнерук А.Ю. та зареєстровано за реєстровим № 1970: земельна ділянка, на якій розташований об`єкт приватизації, не є предметом купівлі-продажу, тому питання землекористування покупець вирішує самостійно у встановленому чинним законодавством порядку. Вказано, що оскільки немає згоди землекористувача ДП "Ліси України" на поділ земельної ділянки, питання може бути вирішено в судовому порядку (а. с. 38 на звороті - 39).
Тобто, власник земельної ділянки не висловлює своє заперечення щодо поділу земельної ділянки, однак вимагає нотаріально посвідчену згоду землекористувача – ДСГП "Ліси України" та вказує на можливість вирішення питання в судовому порядку.
Таким чином не надання відповідачем нотаріально посвідченої згоди позивачу на поділ земельної ділянки з кадастровим номером 0725081300:10:000:0008 порушує права і позивача, зокрема, на оформлення речового права на земельну ділянку під належним йому майном.
До схожих висновків дійшов і Верховний Суд в постанові від 19.11.2024 у справі №918/1318/23, ухваленій за подібних правовідносин.
Суд першої інстанції вірно відхилив посилання відповідача на ч. 3 ст. 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", з тих підстав що така норма регулює правовідносини, пов`язані з передачею (наданням) земельних ділянок державної або комунальної власності у власність чи користування для містобудівних потреб, та адресована органам, уповноваженим здійснювати розпорядження такими землями.
Поділ земельної ділянки відповідно до ст. 79-1 ЗК України не є процедурою передачі земельної ділянки у власність чи користування та не змінює її цільового призначення, а відтак не підпадає під правове регулювання статті 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".
Крім того, сам по собі поділ земельної ділянки не породжує прав забудови та не створює містобудівних наслідків, у зв`язку з чим вимоги щодо наявності детального плану території можуть бути застосовані лише на наступних стадіях реалізації прав на землю, але не на стадії надання згоди землекористувача на поділ земельної ділянки.
Таким чином, твердження відповідача про обов`язковість попереднього виготовлення та затвердження детального плану території до надання нотаріально посвідченої згоди землекористувача на поділ земельної ділянки є таким, що не ґрунтується на вимогах земельного та містобудівного законодавства, суперечить положенням ст. 79-1 ЗК України та не може бути прийняте судом як належне обґрунтування відмови у наданні такої згоди.
Доводи відповідача про неналежне обґрунтування площ майбутніх земельних ділянок відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки конкретна площа земельної ділянки, необхідної позивачу під розміщення об`єктів нерухомості та їх обслуговування має бути встановлена під час виготовлення технічної документації із землеустрою, для початку розробки котрої потрібна згода відповідача.
В той же час, апеляційний господарський суд не може погодитися із висновком суду щодо зазначення конкретних площ майбутніх земельних ділянок, оскільки конфігурації земельних ділянок, а відповідно і їхні характеристики (в тому числі площа) мають визначатися в ході безпосередньо розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, для початку розробки якої необхідна нотаріально посвідчена згода відповідача.
Вказане також буде враховувати інтереси відповідача, який стверджує про розміщення пожежної водойми на земельній ділянці, котра (згідно план-схем) розміщується на земельній ділянці, на котру претендує позивач.
Тому, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що позов про зобов`язання відповідача надати позивачу нотаріально посвідчену згоду на поділ земельної ділянки є обґрунтованим та підлягає до задоволення, однак без зазначення конкретних площ земельних ділянок, котрі мають утворитися в майбутньому.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасники справи були почутими і їм надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного провадження.
З урахуванням викладеного в сукупності, апеляційний господарський суд в цілому погоджується із висновком місцевого господарського суду про задоволення позову, однак вважає передчасними висновки про зазначення конкретних площ майбутніх земельних ділянок.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.
В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.
Згідно із п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" слід задовольнити частково, а рішення Господарського суду Волинської області від 27.01.2026 у справі № 903/1056/25 скасувати в частині визначення площ земельних ділянок, які мають утворитися в результаті поділу земельної ділянки площею 764,281 га з кадастровим номером 0725081300:10:000:0008, яка перебуває в постійному користуванні Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові. 

Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст. 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу.
Реалізація кожним права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права. Правову позицію щодо цього висловив Конституційний Суд України у рішенні від 16.11.2000 №13-рп/2000 у справі про право вільного вибору захисника.
Зокрема, в абзаці п`ятому пункту 5 мотивувальної частини зазначеного рішення визначається, що "закріпивши право будь-якої фізичної особи на правову допомогу, конституційний припис "кожен є вільним у виборі захисника своїх прав" (ч. 1 ст. 59 Конституції України) за своїм змістом є загальним і стосується не лише підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного, а й інших фізичних осіб, яким гарантується право вільного вибору захисника з метою захисту своїх прав та законних інтересів, що виникають з цивільних, трудових, сімейних, адміністративних та інших правовідносин".
Конституційне право кожного на правничу допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).
Положеннями статті 16 ГПК України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до приписів статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Згідно з приписами статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, виходячи з положень статей 124, 129 ГПК України, кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів у справі та повідомити про надання відповідних доказів у визначені ГПК України строки; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат з дотриманням вимог ч. 8 ст. 129, ст. 221 ГПК України.
Колегія суддів вказує, що у відзиві на апеляційну скаргу зазначений орієнтовний розрахунок витрат пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 25 000 грн, а також заявлено про розподіл судових витрат.
Крім того, в подальшому, зі сторони позивача було подано заяву про стягнення із відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 25 000 грн із додаванням доказів, на підтвердження їх розміру.
Частиною 8 статті 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Суд зауважує, що відповідні докази були подані до ухвалення апеляційним господарським судом судового рішення в цій справі.
Зокрема, на підтвердження розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, матеріали цієї господарської справи містять: ордер серії АС № 1177016 від 03.03.2026; Договір про надання правничої (правової) допомоги №08-10/02 від 08.10.2025; Додаткова угода (замовлення) № 2 від 03.03.2026 до Договору про надання правничої (правової) допомоги №08-10/02 від 08.10.2025; Цивільно-правовий договір № 08-10/02 про залучення адвоката для надання правничої допомоги від 08.10.2025; Акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 15.04.2026 за Договором про надання правничої (правової) допомоги №08-10/02 від 08.10.2025 (т. 2, а. с. 38-43).
Як убачається із вказаних доказів вартість виконаних робіт (наданих послуг) становить 25 000 грн незалежно від кількості судових засідань в справі.
Апеляційний господарський суд вказує, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем в суді апеляційної інстанції при розгляді цієї справи, є доведеним, обґрунтованим та підтвердженим належними доказами.
За змістом ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
У ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
За змістом наведеної норми адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Суд зазначає, що фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
За ст. 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09.06.2017, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат (див. постанови від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21).
З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду в додатковій постанові від 20.05.2026 у справі № 911/969/24 зауважила, що розподіл витрат на професійну правничу допомогу підлягає здійсненню з урахуванням як норм статті 126 ГПК України, так і загальних правил розподілу судових витрат, визначених у статті 129 ГПК України та з урахуванням заперечень позивача щодо неспівмірності таких витрат.
За загальним правилом розподілу судових витрат (окрім судового збору) відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені положеннями ч. ч. 6, 7, 9 ст. 129 цього Кодексу, зокрема, з урахуванням співвідношення суми судових витрат, заявленої до відшкодування, з їх розміром, заявленим у попередньому (орієнтовному) розрахунку, та випадків зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо.
За змістом цих норм на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку /дії /бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Окрім зазначених правил розподілу судових витрат процесуальний закон у ст. 126 ГПК України визначає додаткові критерії для оцінки співмірності розміру витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, та можливість їх зменшення за клопотанням іншої сторони, на яку покладається обов`язок доведення неспівмірності цих витрат.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК України).
Стосовно застосування критеріїв співмірності згідно з ч. 4 ст. 126 ГПК України Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що за відсутності клопотання сторони про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відсутні підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат (додаткові постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19, від 15.06.2022 у справі № 910/12876/19).
Аналізуючи зазначені норми у сукупності, Велика Палата Верховного Суду в додатковій постанові від 20.05.2026 у справі № 911/969/24 вказала, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності обґрунтованих заперечень сторони проти розподілу витрат на професійну правничу допомогу адвоката, зокрема через їх неспівмірність відповідно до ч. ч. 4-6 ст. 126 ГПК України статті, та/або за власним розсудом, керуючись критеріями, що визначені ч. ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу.
Зокрема, суд може змінити розмір заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу згідно з приписами ч. ч. 4-6 ст. 126 ГПК України як шляхом зменшення загальної суми таких витрат, зокрема у разі їх неспівмірності зі складністю справи, ціною позову чи значенням справи для сторони, так і шляхом відмови у відшкодуванні чи зменшення розміру витрат на оплату окремих послуг адвоката, зокрема у разі їх невідповідності критеріям реальності та розумності або через неспівмірність суми оплати із часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) / обсягом наданих адвокатом послуг (коли одна послуга охоплюється і дублюється іншою послугою адвоката, внесеною до розрахунку) тощо.
Колегія апеляційного господарського суду враховує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Суд бере до уваги, що у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Також суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. (Аналогічний висновок викладено в додатковій постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2022 у справі №925/1545/20).
Суд апеляційної інстанції зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.22.2022 у справі №922/1964/21.
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява N 19336/04, § 268)).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Крім того, апеляційний господарський суд, при наданні оцінки послугам з правничої допомоги також врахував, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04.10.2021 у справі № 640/8316/20, від 21.10.2021 у справі №420/4820/19).
Водночас процедура стягнення витрат на правову допомогу не може використовуватися як інститут безпідставного збагачення та як інститут покарання за недобросовісну процесуальну поведінку одного з учасників провадження, оскільки таке стягнення не переслідуватиме легітимну мету та не відповідатиме процесуальній суті передбаченої положеннями ГПК України компенсації таких витрат (подібна позиція викладена в додаткових постановах Верховного Суду від 03.12.2024 у справі № 908/314/18, від 12.12.2024 у справі № 920/882/23(920/234/19), від 26.11.2024 у справі № 922/1792/24, від 19.11.2024 у справі № 873/103/24).
Тому, з огляду на вказане, враховуючи розумну необхідність судових витрат для цієї справи, її незначну складність, обсяг наданих адвокаткою послуг і виконаних робіт, беручи до уваги принципи пропорційності, співмірності, обґрунтованості та розумності витрат, а також заперечення сторони щодо їх розподілу, апеляційний господарський суд, оцінивши розмір судових витрат на правничу допомогу крізь призму вимог ч. 4 ст. 126 та ч. 5 ст. 129 ГПК України, дійшов висновку про часткове задоволення заяви про стягнення витрат на правову допомогу.
Беручи до уваги викладене в сукупності, а також результати апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, апеляційний господарський суд вважає, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу не повною мірою відповідає критеріям розумності, реальності та співмірності з обсягом виконаних робіт, у зв`язку з чим наявні підстави для їх зменшення, водночас обсяг наданих Товариству з обмеженою відповідальністю "Поліверс" юридичних послуг та їх вартість є обґрунтованими і підтвердженими у розмірі 10 000 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду Волинської області від 27.01.2026 у справі № 903/1056/25 скасувати в частині визначення площ земельних ділянок, які мають утворитися в результаті поділу земельної ділянки площею 764,281 га з кадастровим номером 0725081300:10:000:0008, яка перебуває в постійному користуванні Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України".
Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.
3. В решті рішення Господарського суду Волинської області від 27.01.2026 у справі №903/1056/25 залишити без змін, виклавши п. п. 1-3 його резолютивної частини в редакції:
1. Позов задовольнити частково.
2. Зобов`язати Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" (01601, Україна, місто Київ, вулиця Руставелі Шота, будинок 9а) надати Товариству з обмеженою відповідальністю "Поліверс" (44422, Україна, Ковельський р-н, Волинська обл., село Любохини, вулиця Гребля, будинок 19) нотаріально посвідчену згоду на поділ земельної ділянки площею 764,281 га з кадастровим номером 0725081300:10:000:0008, яка перебуває в постійному користуванні ДП "Ліси України".
3. Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (01601, Україна, місто Київ, вулиця Руставелі Шота, будинок 9а) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Поліверс" (44422, Україна, Ковельський р-н, Волинська обл., село Любохини, вулиця Гребля, будинок 19) - 2 423 грн витрат по сплаті судового збору.
4. В решті позову відмовити.". 
3. Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (01601, Україна, місто Київ, вулиця Руставелі Шота, будинок 9а) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Поліверс" (44422, Україна, Ковельський р-н, Волинська обл., село Любохини, вулиця Гребля, будинок 19) - 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
4. Господарському суду Волинської області видати накази на виконання цієї постанови.
5. Справу № 903/1056/25 надіслати Господарському суду Волинської області.
6. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "05" червня 2026 р.

Головуючий суддя Петухов М.Г. 

Суддя   Гудак А.В. 

Суддя   Мельник О.В.