П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2026 року
м. Київ
справа № 354/435/20
провадження № 51-4938км25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
потерпілої ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
засудженого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_9 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_2 ,
засуджених за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 11 червня 2024 року ОСОБА_8 та ОСОБА_10 визнано винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено їм покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки кожному з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки та 3 роки відповідно.
На підставі ст. 75 КК  ОСОБА_8 та ОСОБА_10 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та 3 роки відповідно і покладено на них обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК.
Цивільний позов потерпілої задоволено частково та стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_8 та ОСОБА_10 на користь ОСОБА_9 по 500 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди з кожного та 10 000 грн у рахунок витрат на правову допомогу. В решті позовних вимог потерпілої було відмовлено.
Вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат, а також інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року зазначений вирок місцевого суду змінено в частині вирішення цивільного позову та стягнено в солідарному порядку з ОСОБА_8 та ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_9 2 000 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. В решті вирок місцевого суду залишено без змін.
Судами встановлено, що ОСОБА_10 06 травня 2019 року приблизно о 12 год 05 хв керував автомобілем марки «Volkswagen Transporter» (д.н.з. НОМЕР_1 ), виїжджав із ґрунтової дороги на головну у с. Татарів Яремчанської селищної ради Івано-Франківської області 222 км + 500 м поблизу конструкції моста та всупереч вимогам пунктів 1.2, 1.3, 1.5, 1.10; підпунктів «б», «д» п. 2.3; пп. «б» п. 9.1; пунктів 9.5, 10.1, 10.2, 12.1, 12.3, 16.11; пп. «а» п. 19.1 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), в умовах недостатньої видимості не ввімкнув ближнє світло фар, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не врахував їх під час керування транспортним засобом, не переконався в тому, що його рух буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, не надав переваги в русі автомобілю марки «Volkswagen Golf» (д.н.з. НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_8 , який всупереч вимогам пунктів 1.2, 1.3, 1.5, 1.10; підпунктів «б», «д» п. 2.3; пп. «б» п. 9.1; пунктів 9.5, 12.1, 12.3, 12.4; пп. «б» п. 12.9; пп. «б» п. 12.10-2 рухався по головній дорозі із перевищенням максимально допустимої швидкості руху у населеному пункті, що позбавило його можливості вжити заходів до зменшення швидкості руху керованого автомобіля аж до повної його зупинки, не впорався із керуванням, допустив зіткнення із автомобілем «Volkswagen Transporter» та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка рухалась узбіччям вищевказаної дороги.
Внаслідок ДТП потерпіла ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження, які призвели до ампутації нижньої кінцівки на рівні середньої третини гомілки, що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.
Вимоги касаційних скарг, узагальнені доводи осіб, які їх подали, та заперечення на них 
У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_8 , його захисник та потерпіла ОСОБА_6 посилаються на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду апеляційної інстанції фактичним обставинам справи та істотне порушення вимог КПК; прокурор та потерпіла ОСОБА_9 - на істотне порушення вимог КПК, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого засудженими кримінального правопорушення та їх особам внаслідок м`якості, просять скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх вимог засуджений, його захисник та потерпіла ОСОБА_6 вказують про:
- формальний розгляд апеляційним судом доводів апеляційної скарги сторони захисту про відсутність у матеріалах кримінального провадження доказів, які б поза розумним сумнівом доводили наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_8 та наслідками у вигляді ДТП зі спричиненням потерпілій ОСОБА_9 тілесних ушкоджень;
- здійснення апеляційного розгляду справи без виклику та участі потерпілої ОСОБА_6 ;
- неврахування судом апеляційної інстанцій під час встановлення солідарного зобов`язання щодо сплати моральної шкоди обома засудженими того, що засудженим ОСОБА_8 було добровільно відшкодовано потерпілій матеріальну шкоду, тоді як інший засуджений жодного відшкодування не зробив, а також неврахування цієї обставини під час призначення ОСОБА_8 покарання.
На обґрунтування своїх вимог прокурор та потерпіла ОСОБА_9 вказують про:
- залишення поза увагою апеляційного суду тяжкості вчиненого засудженими ОСОБА_8 та ОСОБА_10 кримінального правопорушення, а також те, що внаслідок грубого порушення низки вимог ПДР обома засудженими відбулося ДТП, в результаті якого, на той час, неповнолітня потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження, втратила ногу та стала особою з інвалідністю, що, на переконання сторони обвинувачення та потерпілої, унеможливлює застосування до засуджених інституту звільнення від призначеного покарання з випробуванням.
Додатково прокурор у касаційній скарзі вказує про те, що поза увагою суду апеляційної інстанції залишилася поскримінальна поведінка обох засуджених: ОСОБА_8 , який після ДТП цікавився станом здоров`я потерпілої, привозив до неї для консультації лікарів, здійснював відшкодування матеріальної шкоди; та ОСОБА_10 , який як односельчанин потерпілої не вживав жодних заходів для відшкодування спричиненої потерпілій шкоди та мінімізації наслідків своїх протиправних діянь.
У запереченнях на касаційні скарги прокурора, потерпілої ОСОБА_9 , засудженого ОСОБА_8 та його захисника, захисник ОСОБА_11 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_10 , вказує про їх необґрунтованість, просить залишити вказані касаційні скарги без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції - без зміни.
Позиції учасників судового провадження
В судовому засіданні:
- засуджений ОСОБА_8 , його захисник та потерпіла ОСОБА_6 підтримали подані ними касаційні скарги, просили їх задовольнити, частково підтримали касаційну скаргу прокурора, а проти касаційної скарги потерпілої ОСОБА_9 заперечували;
- прокурор підтримав касаційні скарги сторони обвинувачення та потерпілої ОСОБА_9 та заперечував проти задоволення касаційних скарг сторони захисту та потерпілої ОСОБА_6 .
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не з`явилися. У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 просила здійснити касаційний розгляд за її відсутності. У запереченнях на касаційні скарги захисник ОСОБА_11 також просив касаційний розгляд кримінального провадження провести без його участі.
Мотиви Суду
Колегія суддів заслухала суддю-доповідача, учасників судового провадження, перевірила матеріали кримінального провадження, наведені у касаційних скаргах доводи і дійшла висновку про таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Наведені у касаційних скаргах засудженого ОСОБА_8 , його захисника та потерпілої ОСОБА_6 аргументи про невідповідність висновків суду апеляційної інстанції фактичним обставинам вчинення кримінального правопорушення, встановлених у судовому рішенні, та неповноту судового розгляду не можуть бути предметом перевірки суду касаційної інстанції, оскільки касаційний суд виступає судом права, а не факту.
Висновки судів обох інстанцій щодо винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, за обставин, установлених у рішеннях місцевого та апеляційного судів, в касаційних скаргах не оскаржуються.
Доводи касаційних скарг засудженого та його захисника про недоведення причино-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_8 та наслідками у вигляді ДТП із спричиненням потерпілій ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень і, як наслідок, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, є необґрунтованими з огляду на таке.
Висновки судів попередніх інстанцій про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні ДТП із наслідками у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 у цьому провадженні суди обґрунтували, покликаючись на сукупність доказів, які, на думку Суду, беззаперечно підтверджують винуватість, у тому числі ОСОБА_8 .
У цьому провадженні судами попередніх інстанцій було констатовано, що водій ОСОБА_8 рухався із значним перевищенням максимально допустимої швидкості руху керованого ним автомобіля, під час виявлення небезпеки у вигляді автомобіля «Volkswagen Transporter» не зміг вжити заходів для уникнення зіткнення шляхом зменшення швидкості руху керованого ним автомобіля аж до повної його зупинки, здійснив зіткнення із автомобілем під керуванням ОСОБА_10 , в результаті чого виїхав на узбіччя, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 . 
Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій підтверджуються, зокрема:
- показаннями потерпілої ОСОБА_9 , яка розповіла, що 06 травня 2019 року приблизно о 12 год 00 хв вона йшла з дому до школи по лівому узбіччю центральної дороги с. Татарів і перед нею з бічної (другорядної) дороги на головну виїхав червоний мікроавтобус, з-поза якого на великій швидкості виїхав легковий автомобіль, який здійснив на неї наїзд, від якого вона втратила свідомість і прийшла до тями в лікарні;
- показаннями засудженого ОСОБА_10 , який в судах попередніх інстанцій повідомив, що 06 травня 2019 року приблизно о 12 год 00 хв на автомобілі марки «Volkswagen Transporter» виїжджав з бічної сільської дороги на головну дорогу Мукачеве-Львів і перед виїздом на головну дорогу він зупинився, щоб переконатися у відсутності на ній транспортних засобів, почав виїзд на дорогу, де побачив як прямо на нього, на великій швидкості рухається легковий автомобіль, він зупинився, після чого відчув удар у задню ліву частину свого автомобіля, після якого вийшов з автомобіля й побачив автомобіль «Volkswagen Golf», який злетів з дороги, а також на узбіччі побачив потерпілу, яка була без свідомості;
- переглянутим в судовому засіданні місцевого суду, наданим Татарівською сільською радою, відеозаписом із камери спостереження,розміщеної на електроопорі № 186 на відстані 21 м від місця зіткнення транспортних засобів, на якому зафіксовано момент ДТП за участі автомобілів «Volkswagen Golf» та «Volkswagen Transporter», де водій автомобіля «Volkswagen Transporter», виїжджаючи на головну дорогу, не пропускає автомобіль «Volkswagen Golf», який рухається головною дорогою, а водій автомобіля «Volkswagen Golf», в свою чергу, під час виявлення небезпеки, незважаючи на застосування гальмування, внаслідок перевищення швидкісного режиму руху в населеному пункті не зупиняється, а лівою частиною зачіпає автомобіль «Volkswagen Transporter», з`їжджає на узбіччя та здійснює наїзд на потерпілу;
- висновками судових трасологічних та автотехнічних експертиз від 20 лютого 2020 року №№ 4602/4603, 4604/4605, 4606/4607, відповідно до яких механічні ушкодження коліс, шини та дисків автомобіля «Volkswagen Golf» утворилися внаслідок ДТП та не могли вплинути на керованість транспортного засобу до ДТП;
- висновком трасологічної та автотехнічної експертизи від 21 лютого 2020 року № 4608/4609, згідно з яким розрив внутрішньої трубки переднього правого гальмівного шланга з правого переднього колеса відбувся внаслідок дії внутрішнього зусилля робочої рідини гальмівної системи автомобіля (без дії сторонніх твердих предметів), яке перевищило межу міцності гальмівного шланга та могло виникнути як під час екстреного чи штатного гальмування, аварійних навантажень на передню частину автомобіля в момент його виїзду за межі проїзної частини дороги у правий кювет та не могло призвести до повної відмови робочої гальмівної системи;
- висновком судово-автотехнічної експертизи від 27 серпня 2019 року № 2771, відповідно до якого автомобіль марки «Volkswagen Golf» рухався з перевищенням швидкості, встановленої для руху в населеному пункті, зокрема на ділянці дороги перед зіткненням - зі швидкістю близько 74 км/год; з моменту виїзду автомобіля «Volkswagen Transporter» і до моменту зіткнення з автомобілем «Volkswagen Golf» минуло 3,5 с;
- показаннями експерта ОСОБА_12 , який в місцевому суді підтвердив та роз`яснив висновки вищевказаної експертизи, та наголосив, що причиною ДТП за участі автомобілів «Volkswagen Golf» та «Volkswagen Transporter», внаслідок якої потерпіла ОСОБА_9 отримала тяжкі тілесні ушкодження, є порушення водіями ОСОБА_8 та ОСОБА_10 вимог ПДР;
- висновком судової автотехнічної експертизи від 18 березня 2020 року № 5931, згідно з яким у дорожній обстановці, що склалася, відповідно до ПДР водій ОСОБА_8 повинен був рухатись зі швидкістю не більше 50 км/год у населеному пункті та, з моменту виїзду автомобіля «Volkswagen Transporter» на головну дорогу, негайно вжити заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу; водій ОСОБА_10 повинен був переконатись у безпеці виїзду на головну дорогу та дати дорогу автомобілю «Volkswagen Golf», який рухався по головній дорозі. Водночас як при обраній ОСОБА_8 швидкості руху 74 км/год, так і при допустимій в межах населеного пункту 50 км/год, останній мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем «Volkswagen Transporter» шляхом зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу. Причинами ДТП з технічної точки зору є ті обставини, що водій ОСОБА_10 , виїжджаючи з другорядної дороги, не надав дорогу автомобілю «Volkswagen Golf», який рухався по головній дорозі, а водій ОСОБА_8 не своєчасно вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу.
Версія сторони захисту про те, що причиною неможливості зменшення швидкості аж до повної зупинки водієм ОСОБА_8 після виявлення небезпеки був розрив трубки переднього правого гальмівного шланга з правого переднього колеса, а не факт перевищення ним дозволеної межі швидкості руху, була предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, які належним чином її розглянули, визнали цю версію неспроможною та навели належні й докладні мотиви своїх висновків.
В ході касаційної перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що навіть сам засуджений ОСОБА_8 під час допиту в судах попередніх інстанцій не повідомляв про те, що після виявлення на смузі його руху небезпеки у вигляді автомобіля «Volkswagen Transporter» ним застосовувалися прийоми гальмування (пригальмовування та екстрене гальмування), які не допомогли йому уникнути зіткнення із задньою лівою частиною автомобіля «Volkswagen Transporter» з подальшим виїздом на узбіччя та наїздом на потерпілу ОСОБА_9 .
При цьому засуджений ОСОБА_8 не повідомляв суду відомостей про те, що під час застосування ним прийомів гальмування гальмівна система перебувала у несправному та/або частково несправному стані, що могло йому завадити завчасно зупинити автомобіль та уникнути зіткнення із автомобілем засудженого ОСОБА_10 .
Таким чином, із матеріалів кримінального провадження вбачається, що суди першої та апеляційної інстанцій перевірили та оцінили усі докази в їх сукупності, встановили, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного і дійшли обґрунтованого висновку про наявність причино-наслідкового зв`язку між діями водія ОСОБА_8 та наслідками у вигляді ДТП з подальшим наїздом на потерпілу та, як наслідок, винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, яка доведена поза розумним сумнівом. Оцінка доказів судами проведена згідно з вимогами процесуального законодавства, з наведенням у вироку та ухвалі відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності доказів та їх достатності для постановлення відповідних судових рішень.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав стверджувати про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність судами попередніх інстанцій під час кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК.
Доводи у касаційних скаргах про порушення місцевим судом вимог КПК, оскільки судовий розгляд було проведено без участі потерпілої ОСОБА_6 та без зазначення у вступній частині вироку суду її як потерпілої, Суд відхиляє. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалою місцевого суду від 12 червня 2020 року ОСОБА_6 була визнана потерпілою у цьому кримінальному провадженні та була обізнаною про розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_10 судом першої інстанції, брала участь у судових засіданнях, повідомляла суд про проведення судового засідання без її участі та повідомлялася цим судом про дати наступних засідань.
При цьому, як вбачається із змісту вироку місцевого суду, показання потерпілої ОСОБА_6 детально відтворені у мотивувальній частині вироку та судом цим показанням надана оцінка, а той факт, що у вступній частині вироку не зазначено про неї як потерпілу, не вказує на істотне порушення місцевим судом вимог КПК, та не свідчить про незаконність ухваленого цим судом рішення.
Також Суд зазначає, що потерпіла ОСОБА_6 знала про розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, оскільки обвинуваченим у цьому провадженні був її чоловік. Цей факт був також підтверджений під час касаційного розгляду справи.
Також Суд звертає увагу, що в цьому кримінальному провадженні потерпіла ОСОБА_6 з цивільним позовом не зверталася, а також ані в суді першої інстанції, ані в апеляційному суді вимог до будь-кого із засуджених про відшкодування шкоди чи відновлення її порушеного діями засуджених права не заявляла.
Доводи касаційних скарг сторони захисту про неврахування судом апеляційної інстанції під час встановлення солідарного зобов`язання щодо сплати моральної шкоди обома засудженими того, що засудженим ОСОБА_8 було добровільно відшкодовано потерпілій матеріальну шкоду, колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що суди визначили у рішеннях розмір моральної шкоди, який необхідно сплатити потерпілій.
Щодо незгоди в касаційних скаргах прокурора та потерпілої ОСОБА_9 із застосуванням до засуджених ОСОБА_8 та ОСОБА_10 інституту звільнення від відбування основного покарання з випробуванням, передбаченого ч. 1 ст. 75 КК, то колегія суддів зазначає наступне.
Визначення розміру покарання у конкретному кримінальному провадженні є реалізацією принципу справедливості у частині індивідуалізації кримінальної відповідальності. Обираючи той чи інший вид та розмір покарання, суд виходить із загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК.
З вироку суду першої інстанції вбачається, що під час призначення покарання ОСОБА_8 та ОСОБА_10 цей суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є необережним тяжким злочином, відомості про осіб винних, які позитивно характеризуються за місцем проживання, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебувають, мають на утриманні неповнолітніх дітей ( ОСОБА_8 - двох, а ОСОБА_10 - одну). Також місцевий суд не встановив обставин, які пом`якшують та/або обтяжують покарання щодо кожного із засуджених.
Місцевим судом була належно врахована посткримінальна поведінка ОСОБА_8 , який після ДТП цікавився станом здоров`я потерпілої, привозив до неї для консультації лікарів, здійснював відшкодування матеріальної шкоди. 
На підставі наведених вище обставин суди дійшли правильного висновку про можливість призначення засудженому ОСОБА_8 покарання із застосування положень ст. 75 КК.
Разом з тим, Суд погоджується із аргументами сторони обвинувачення та потерпілої ОСОБА_9 в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме безпідставного звільнення ОСОБА_10 від відбування основного покарання на підставі положень ст. 75 КК, з урахуванням того, що, на відміну від ОСОБА_8 , засуджений ОСОБА_10 як односельчанин ОСОБА_9 не цікавився станом її здоров`я та не здійснив жодного відшкодування матеріальної та/або моральної шкоди ані під час досудового розслідування, ані під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що призначене ОСОБА_10 покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК слід визнати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а протилежні висновки апеляційного суду - необґрунтованими.
Отже, касаційні скарги прокурора та потерпілої ОСОБА_9 в частині аргументів про безпідставне застосування до ОСОБА_10 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням слід задовольнити, ухвалу апеляційного суду в цій частині скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_10 у суді апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 433, 436 - 438, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
УХВАЛИВ:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_8 , його захисника та потерпілої ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Касаційні скарги прокурора та потерпілої ОСОБА_9 задовольнити частково.
Ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року щодо  ОСОБА_10 скасувати і призначити новий розгляд цього кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.
В решті ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року залишити без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3