Справа № 522/26308/25-Е
Провадження № 2-а/522/116/25
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2026 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Шенцевої О.П.,
за участю секретаря Сафтюк-Панько Б.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси адміністративну справу за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України,
ВСТАНОВИВ:
До Приморського районного суду м. Одеси 04 грудня 2025 року надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства № 5101100100000655 від 02.12.2025 року.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 02.12.2025 року ГУ ДМС України в Одеській області було прийнято рішення №5101100100000655 про примусове видворення з України громадянина російської федерації ОСОБА_1 .
В подальшому, уповноваженими особами прийнято рішення про поміщення в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України громадянина рф ОСОБА_1 та доставлено до Миколаївського ПТПІ.
Позивач є етнічним українцем, має декілька передбачених законом підстав для набуття громадянства України, щиро бажає реалізувати це право та виконувати свій громадянський обов`язок щодо захисту держави, однак об`єктивно позбавлений можливості оформити громадянство внаслідок відсутності документів та небезпеки повернення до рф. Крім того, позивач неодноразово підкреслював своє прагнення отримати українське громадянство та нести військову службу на захист України, що кореспондує його світоглядним позиціям, багаторічному проживанню в Україні та участі у волонтерській діяльності. На підставі викладених обставин, порушень законодавства та судової практики, рішення ГУ АМС України в Одеській області №5101100100000655 від 02.12.2025 року вважає протиправним, а застосовані заходи до позивача — непропорційними та несумірними з його правами і законними інтересами.
В зв`язку з чим, просив визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №5101100100000655 від 02 грудня 2025 року про примусове видворення громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
12 грудня 2025 року ухвалою суду відкрито провадження у адміністративній справі.
31 грудня 2025 року представник відповідача Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що Головне управління ДМС в Одеській області не визнає даний адміністративний позов, просили відмовити громадянину рф ОСОБА_1 в задоволені позовних вимог в повному обсязі. При цьому, зазначили, що громадянин рф ОСОБА_1 , на момент виявлення не мав дійсного паспортного документа, або документа, який дає право на виїзд з України, відсутні документи на проживання в Україні. Він не може бути працевлаштований, та мати законного, постійного джерела доходів згідно чинного законодавства, не зможе забезпечувати власні потреби, через що, з метою отримання грошових коштів, може вчиняти злочини проти власності, чим завдати істотної шкоди охоронюваним інтересам держави та окремих громадян.
26 травня 2026 року представник позивача звернувся з заявою про проведення розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити. 
26 травня 2026 року представником відповідача подано заяву про проведення судового засідання по справі згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.
Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином російської федерації. 
Судом з`ясовано, що 02.12.2025 за адресою: АДРЕСА_1 співробітниками УКР ГУНП в Одеській області було виявлено особу, який назвався громадянином рф ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме: проживав на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні та доставлено до ГУ ДМС в Одеській області за адресою: м. Одеса, вул. Тараса Кузьміна, 33.
Під час перебування в Україні громадянин рф ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасово проживав за адресою: АДРЕСА_1 .
Дозволений строк перебування на території України у громадянина рф ОСОБА_1 , закінчився, позивач перебуває на території України - незаконно, а саме: проживає на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні.
ГУ ДМС в Одеській області встановлено, що громадянин рф ОСОБА_1 , на території України знаходиться не законно, постійного зареєстрованого місця проживання та законного джерела існування не має.
02.12.2025 за порушення правил перебування іноземців в Україні, а саме: перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, відповідальність за яке передбачено ч. 2 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), стосовно громадянина рф ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення від 02.12.2025 серії ПР МОД № 012554 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 02.12.2025 серії ПН МОД № 012651 відповідач був притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 5100 (п`ять тисяч сто) гривень.
За вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП позивач - громадянином рф ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 31.12.2025 добровільно адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100 (п`ять тисяч сто) гривень, не сплачено, що підтверджується відсутністю банківської квитанції банку платника як в додатках до адміністративного позову, так і в особовій справі останнього.
02.12.2025 ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення № 5101100100000655 про примусове видворення з України громадянина рф ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач не погоджуючись з вказаними рішеннями, звернувся до суду з даним позовом.
Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що оскаржуване ним рішення прийнято безпідставно. При цьому, при винесенні оскаржуваного рішення було порушеного його права.
Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI. Даний Закон визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Приписами ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Відповідно до пункту 1 Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, затвердженого Наказом МВС України від 20.07.2015 № 884 (далі - Наказ № 884) передбачено, що громадяни держав з безвізовим порядком в`їзду можуть тимчасово перебувати на території України не більше ніж 90 днів протягом 180 днів, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.
Відповідно до частини першої статті 26Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції.
Відповідно до ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Між тим, 04.12.2025 ГУ ДМС в Одеській області подано до Приморського районного суду м. Одеси адміністративний позов до ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2025 по справі № 522/26303/25 задоволено адміністративний позов ГУ ДМС в Одеській області до громадянина рф ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 . Затримано громадянина ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 місяців по 02.06.2026 з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.
Згідно з вимогами п. 2 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.
Відповідно до діючого законодавства України, правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VІ.
Процедура продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150 «Про затвердження Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» (далі - Порядок).
Положеннями підпункту 2 пункту 2 Порядку, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більше як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.
Станом на день звернення до суду позивач – громадянин рф ОСОБА_1 , на території України перебуває незаконно.
Як слідує з матеріалів справи, громадянин рф ОСОБА_1 , на момент виявлення не мав дійсного паспортного документа, або документа, який дає право на виїзд з України, відсутні документи на проживання в Україні. Він не може бути працевлаштований, та мати законного, постійного джерела доходів згідно чинного законодавства, не зможе забезпечувати власні потреби, через що, з метою отримання грошових коштів, може вчиняти злочини проти власності, чим завдати істотної шкоди охоронюваним інтересам держави та окремих громадян.
Відповідно до ч. 1 ст. 23 розділу III Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.
Пунктом 2 статті 25 цього Закону передбачено, що «…іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій».
Відповідно до пункту 2 розділу І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 терміни «примусове повернення» та «примусове видворення» означають систему адміністративно-правових заходів, спрямованих на примушування іноземців, які незаконно перебувають в Україні, покинути територію України всупереч їх волі і бажанню.
Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.
Між тим, в силу ч. 8 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а так само не може бути застосовано до осіб які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).
Враховуючи те, що у позивача - громадянина рф ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутні документи, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України в силу вимоги ч. 8 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» примусове повернення до нього не застосовувалося.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.
При цьому, під час здійснення перевірки щодо законності перебування в Україні громадянина рф на установчі дані ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, що зі слів особи він прибув до України у 2021 році поза пунктами пропуску.
Водночас, посилання позивача щодо наявності обставини що свідчать про наявність підстав набуття громадянства України та його фактичний статус етнічного українця, а також проведення ним волонтерської діяльності на підтримку України та її обороноздатності, за що ним отримані подяки, жодним чином не спростовують факт незаконного перебування особи позивача на території України.
Враховуючи викладене, рішення № 5101100100000655 про примусове видворення з України від 02.12.2025 прийнято з урахуванням всіх обставин, що мають значення та відповідно до вимог діючого законодавства.
Згідно правової позиції ЄСПЛ, що неодноразово відображалася у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі ABUHMAID v. UKRAINE (заява №31183/13) від 12.01.17р., необхідно наголосити, що держави користуються певною свободою розсуду, коли йде мова про встановлення умов потрапляння іноземців на її територію та їх проживання там (див. Osman v. Denmark, no. 38058/09, § 54, 14 червня 2011), і відсутні підстави для висновку про те, що відповідні умови в Україні очевидно необґрунтовані або свавільні. З цього приводу Суд зазначає, що Конвенція не гарантує право іноземців потрапити або мешкати у конкретній країні. Також нею не гарантуються право отримати певний вид дозволу на проживання (див. Aristimuno Mendizabal v. France, no 51431/99, §§ 65-66, 17 січня 2006), п. 121, http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-170285).
Україна як держава зобов`язана забезпечити взяті на себе зобов`язання щодо запровадження обмежень на в`їзд іноземців на її територію виключно з тих підстав і в тому порядку, які передбачені законодавством України.
Оцінюючи в сукупності вищевказані документи, суд вважає, що позивачем не представлено беззаперечних доказів того, що в разі повернення до країни свого походження його життю або свободі загрожуватиме небезпека через наявність політичних переконань та/або іншої діяльності.
Сукупність вказаних обставин в їх нерозривному зв`язку вказує на те, що визначені законом перешкоди для прийняття відповідачем спірного рішення про примусове повернення позивача не знайшли свого об`єктивного підтвердження під час судового розгляду.
Відтак, суд приходить до висновку, що дії відповідача під час прийняття оскаржуваного рішення є правомірними, відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України і законами України, в тому числі й положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а тому правові підстави щодо скасування рішення про примусове повернення, в тому числі й постанови про накладення адміністративного стягнення, відсутні.
Крім того, слід зауважити, що 23.12.2025 було виконано рішення ГУ ДМС в Одеській області від 02.12.2025 № 5101100100000655 про примусове видворення та громадянин рф ОСОБА_1 перетнув державний кордон ППК «РК - 632». Отже, рішення ГУ ДМС в Одеській області від 02.12.2025 № 5101100100000655 про примусове видворення позивача було виконане.
Додатково суд наголошує, що відповідно до позиції УВКБ ООН щодо України від березня 2022 року, останній не вважає Україну безпечною країною походження і рекомендує направляти іноземців, які проживали на території країни і не встигли подати заяви про надання міжнародного захисту для проходження національної процедури надання захисту в третій безпечній країні.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).
За таких обставин, враховуючи викладені вище норми чинного законодавства України та встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку про недостатню обґрунтованість заявлених позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.72,74,77,90,268-271,288 КАС України, суд,-
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України – залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.
Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня його складання повного тексту.

Суддя: