Справа № 127/27082/25
Провадження № 22-ц/801/549/2026
Категорія: 53
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року	Справа № 127/27082/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчука О. В.,
суддів: Шемети Т. М., Берегового О. Ю.,
розглянувши цивільну справу, без повідомлення її учасників, за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА», ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,
за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 09 грудня 2025 року у м. Вінницісуддею цього суду Антонюком В. В., дата складання повного тексту судового рішення 10 грудня 2025 року, 

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі - ПрАТ «СК «ПЗУ Україна»)звернулося до суду із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» (далі - ПАТ «НАСК «ОРАНТА»), ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.
Позов мотивовано тим, що 06.06.2022 року в м. Вінниці відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «JAC», д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 , та транспортного засобу «Suzuki», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням  ОСОБА_2 . Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. 
12.07.2022 року постановою Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/12020/22 ОСОБА_1 , зокрема, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 
При цьому 13.05.2022 року між ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» та потерпілою стороною було укладено договір добровільного страхування транспортного засобу «Suzuki», д.н.з. НОМЕР_2 , що було пошкоджено 06.06.2022 року внаслідок ДТП.
Позивачем було виплачено страхове відшкодування потерпілому за договором добровільного страхування наземного транспорту у розмірі 82 267, 52 грн.
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в ПАТ«НАСК «ОРАНТА» за полісом № АТ 2096134. У зв`язку з цим, позивач вважав, що обов`язок відшкодування збитків завданих позивачу у зв`язку із виплатою страхового відшкодування покладається на відповідача як страховика винуватця ДТП. 
Позивач зазначав, що відповідно до ст. 22 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ», у разі настання страхового випадку, страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. 
З огляду на вказане, 20.09.2024 року позивачем було подано до ПАТ«НАСК «ОРАНТА» заяву на виплату страхового відшкодування, однак останній відмовив позивачу у здійсненні відшкодування з огляду на пропущення річного строку для звернення із відповідною заявою, 
За таких обставин, позивач просив суд стягнути із ПАТ«НАСК «ОРАНТА» та ОСОБА_1 завдані збитки у розмірі 82 267, 52 грн та судові витрати.
09.12.2025 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у задоволенні вищевказаного позову відмовлено.
Не погодившись із ухваленим рішенням, ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» подало апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що маються значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник наголошує, що він не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» від ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» надійшла заява (претензія) про виплату страхового відшкодування через два роки після настання ДТП, що є підставою для відмови у задоволенні позову, з огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.
При цьому скаржник вказує, що строк на подачу заяви про виплату страхового відшкодування не являється строком позовної давності, тому суд повинен розглядати позовні вимоги і дати оцінку правовідносинам між сторонами. 
Разом з тим, на адресу апеляційного суду від відповідача ПАТ «НАСК «ОРАНТА» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій представник відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
В заперечення проти апеляційної скарги представник ПАТ «НАСК «ОРАНТА» зазначає, що позивачем не було надано до суду доказів, які б підтверджували поважність причин пропуску строку для подання заяви про виплату страхового відшкодування, а також доказів виплати потерпілому в ДТП страхового відшкодування саме у розмірі 82 267, 52 грн.
Інші учасники справи правом на подання відзиву не скористались.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 ст. 367 ЦПК України).
Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції не тільки в межах доводів та вимог апеляційної скарги, доходить наступних висновків.
Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.
В ході розгляду справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником транспортного засобу «Suzuki», д.н.з. НОМЕР_2 , є ОСОБА_3 (а.с.12)
13.05.2022 року між ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» та ОСОБА_2 укладено договір добровільного страхування транспортного засобу «Suzuki», д.н.з. НОМЕР_2 (а.с.14).
12.07.2022 року постановою Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/12020/22 ОСОБА_1 визнано винним у спричиненні ДТП та вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с.7-8).
За змістом вказаної постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 12.07.2022 року, 06.06.2022 року в м. Вінниці відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «JAC», д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 та транспортного засобу «Suzuki», д.н.з. НОМЕР_2 . Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. 
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в ПАТ «НАСК «ОРАНТА за Полісом № АТ.2096134». Ліміт відповідальності страховика за шкоду майна складає 130 000 грн (а.с.9).
06.06.2022 року потерпіла ОСОБА_2 звернулась до страхової компанії із заявою про виплату страхованого відшкодування (а.с.10).
Відповідно до актів огляду транспортного засобу, ремонтної калькуляції за № 19209 від 19.07.2022 року, рахунку фактури № ДПС22-2596 від 13.06.2022 року, зробленого ДП «Автотрейдінг-Вінниця», та страхового акту № 19209/1, розмір страхового відшкодування склав 82 267, 52 грн (а.с.15, 16-17, 18-24, 25, 26).
Як вбачається із платіжної інструкції № 00079829 від 22.07.2022 року, ПрАТ СК «ПЗУ Україна» перевело ДП «Автотрейдінг-Вінниця» кошти в розмірі 63 884,02 грн (а.с.27).
20.09.2024 року до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» надійшла заява (претензія) про виплату страхового відшкодування № 19209/ІНС.ЛОУ, датована 16.09.2024 року. 
24.09.2024 року ПАТ «НАСК «ОРАНТА» надала відповідь на заяву ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» від 16.09.2024 року, яка надійшла 20.09.2024 року, в якій зазначено, що відповідно до ст. 37.1 та 37.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхом відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Зазначено, що дорожньо-транспортна пригода сталася 06.06.2022 року, а з письмовою заявою про страхове відшкодування до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» звернулось 20.09.2020 року, та належних доказів відправлення раніше заяви не надав. Таким чином, ПАТ «НАСК «ОРАНТА» не має правових підстав для здійснення виплати страхового відшкодування(а.с.28). 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до платіжної інструкції № 00079829 від 22.07.2022 року ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» перевело ДП «Автотрейдінг-Вінниця» кошти в розмірі 63 884,02 грн, а тому позивачем необґрунтовано заявлені вимоги про стягнення виплаченого страхового відшкодування у розмірі 82 267, 53 грн.
Крім того, суд звернув увагу на те, що 20.09.2024 року до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» надійшла заява (претензія) про виплату страхового відшкодування № 19209/ІНС.ЛОУ, датована 16.09.2024 року, тобто через два роки після настання ДТП, що мало місце 06.06.2022 року.
Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд вважав, що заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки відповідно до ст. 37.1 та 37.1.4 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхом відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
Апеляційний суд, оцінюючи спірні правовідносини, які виникли між сторонами, враховує таке. 
Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частинах 1 та 2 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За приписами частини 3 статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової шкоди.
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 статті 1166 ЦК України).
За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.
Згідно з частинами 1, 2 статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частина 1 ст. 1188 ЦК України).
Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування».
Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).
Таким чином, винна особа - володілець транспортного засобу має право застрахувати свою відповідальність, передавши обов`язок відшкодування шкоди, спричиненої за участю його транспортного засобу, страховій компанії (страховику).
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (зараз та надалі у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до статей 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
З огляду на зазначені вище норми матеріального права, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц.
Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Відповідно до положень ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією. При суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, а відбувається заміна кредитора: потерпілий (а ним є страхувальник або вигодонабувач) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого, а тому в порядку суброгації страховик може стягнути із заподіювача шкоди лише ту суму, яку він сам виплатить страхувальнику.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц зроблено висновок, що «стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією».
У таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.
Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.
Таким чином, страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги відшкодування до заподіювача. У зв`язку з виплатою страхового відшкодування до страховика перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий) до заподіювача у межах фактичних витрат.
Наведене також відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 27 .06.2019 року у справі № 154/2094/16-ц.
Таким чином, враховуючи, що ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» здійснило виплату страхованого відшкодування потерпілій особі ОСОБА_2 , внаслідок вищезгаданої ДТП, тому до страховика ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» перейшло право вимоги відшкодування до особи, відповідальної за спричинення шкоди, - ОСОБА_1 .
Між тим, принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у ст. 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень ст. 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Зазначена норма у главі 82 ЦК України визначає особливості розподілу повної відповідальності (ст. 1166 ЦК України) між особою, яка заподіяла шкоду та її страховиком. Стаття 1194 ЦК України, встановивши межі відповідальності особи, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність у розмірі, що перевищує страхове відшкодування, тим самим покладає решту відповідальності на страховика.
Виходячи з наведеного, можна дійти висновку, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування чи якщо страховик за вказаним Законом не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату).
Тобто, внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком.
Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 року у справі № 147/66/17.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Відтак, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди, суд на підставі ст. 1194 ЦК України може вирішити стягнути з винної особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, на користь потерпілої особи різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Як встановлено апеляційним судом, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в ПАТ «НАСК «ОРАНТА» за полісом № АТ 2096134». Вказаним полісом визначено, що ліміт відповідальності страховика за шкоду майна складає 130 000 грн. 
Матеріалами справи підтверджується, що розмір заподіяної ОСОБА_2 шкоди, внаслідок ДТП, склав 82 267, 52 грн.
Відтак, виплачена позивачем потерпілій особі сума страхового відшкодування (63 884,02 грн) покривається лімітом відповідальності страховика заподіювача шкоди ОСОБА_1 - ПАТ «НАСК «ОРАНТА».
Однак, суд першої інстанції наведеного не врахував та помилково розглянув спір в частині позовних вимог до ОСОБА_1 , оскільки, в даному випадку, він не є належним відповідачем, а тому саме з цієї підстави суду слід було відмовити у пред`явленому до нього позові, що також вбачається із такого. 
Відповідно до ч. 2 - 4 ст. 51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. 
Ідентичного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 28.10.2020 року у справі № 761/23904/19, від 20.01.2021 року у справі № 203/2/19, від 21.11.2022 року у справі № 754/16978/21.
Неналежний відповідач – це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі – належному відповідачеві. 
На цьому наголосив Верховний Суд у постанові від 07.10. 2020 року у справі № 705/3876/18.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 09.10.2024 року у справі № 642/3933/23).
Таким чином, враховуючи наведене нормативно-правове регулювання та висновки касаційного суду, оскільки ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» подало позов у даній справі до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, суд першої інстанції безпідставно вирішив позов стосовно особи, що не повинна відповідати за пред`явленим позовом.
Водночас суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити в частині позовних вимог до ОСОБА_1 , а тому рішення суду першої інстанції необхідно змінити в частині вирішення позовних вимог ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» до відповідача ОСОБА_1 , а саме щодо правових підстав для відмови у задоволенні пред`явлених до нього позовних вимог, шляхом викладення мотивувальної частини рішення суду у редакції цієї постанови.
Крім того, у статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів, а тому при визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі, правового статусу суб`єкта звернення та відповідний статус учасників справи.
Таким чином, судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Відповідно до вимог статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Відповідно до статті 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
Не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом (стаття 20 ЦПК України).
У даній справі ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ПАТ «НАСК «ОРАНТА» про відшкодування шкоди в порядку суброгації.
При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 760/15471/15-ц в аналогічних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що спір між двома господарюючими суб`єктами (страховими компаніями) повинен бути вирішений за правилами іншого судочинства (господарського), оскільки солідарне стягнення із заподіювача шкоди та страховика за встановлених судом обставин є неможливим.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду погодилась із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, якими вирішено по суті вимоги страхової компанії потерпілої у ДТП особи, заявлені до фізичної особи - винуватця ДТП, та закрито провадження у справі в частині вимог, заявлених до юридичної особи - страховика винуватця ДТП.
Схожий висновок також викладено у постановах Верховного Суду від 07.07.2021 року у справі № 515/425/20 та від 06.12.2023 року у справі № 688/2151/23
Оскільки страхувальник ОСОБА_1 не відповідає за даним позовом, враховуючи, що сума страхового відшкодування покривається лімітом відповідальності страховика ПАТ «НАСК «ОРАНТА», відтак правовідносини в частині позовних вимог про відшкодування шкоди в порядку суброгації виникли між двома господарюючими суб`єктами, а тому підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.
Згідно з вимогами пункту 1 частини першої ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. 
Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
У разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.
Отже, суд першої інстанції не встановив правову природу спірних правовідносин, що виникли між сторонами, у зв`язку з чим порушив норми цивільного процесуального законодавства щодо визначення предметної юрисдикції справи в частині позовних вимог ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» та помилково розглянув їх у порядку цивільного судочинства, в той час як вони підлягали розгляду в порядку господарського судочинства, а тому із цих підстав апеляційну скаргу належить задовольнити частково, рішення суду першої інстанції у вказаній частині скасувати та провадження закрити.
Оскільки встановлено підстави для скасування судового рішення та закриття провадження у справі, то суд апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги по суті спору, який виник між ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» та ПАТ «НАСК «ОРАНТА», не аналізує.
Також відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 грудня 2025 року у частині вирішення позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 грудня 2025 року у частині позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» скасувати, а провадження у справі в цій частині закрити.
Роз`яснити Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «ПЗУ Україна», що справу в частині позовних вимог до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» про відшкодування шкоди в порядку суброгації належить розглядати за правилами господарського судочинства. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий        О. В. Ковальчук

Судді:        Т. М. Шемета

О. Ю. Береговий