Справа № 635/7700/24 
Провадження № 2/635/844/2026

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року сел. Покотилівка

Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Бондаренка І.Е.
секретаря судового засідання Козлюк Е.І.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні на підставі письмових матеріалів цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

І. ПРОЦЕДУРА

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б н від 21.06.2011 у розмірі 31363 грн. 38 коп., а також судового збору у розмірі 2422 грн. 40 коп.

Позивач просив стягнути 25656 грн. 58 коп. заборгованості за тілом кредиту та 5706 грн. 80 коп. заборгованості за простроченими відсотками.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі та визначено здійснювати розгляд у порядку спрощеного позовного провадження.

Представник позивача подав письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та не заперечував проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач у встановлений судом строк відзиву на позов не подав, письмових пояснень або заяв по суті спору не надав, зустрічного позову не пред`явив.

Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення відповідача про розгляд справи.

Суд враховує, що відповідач не подав клопотань про відкладення розгляду справи, не повідомив про причини неподання відзиву та не скористався процесуальними правами для подання своїх заперечень чи доказів.

За таких обставин, враховуючи положення ст. 280 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість заочного розгляду справи на підставі наявних у справі письмових доказів.

Суд також враховує, що справа стосується оцінки письмових та розрахункових матеріалів, а характер спірних правовідносин не потребує безпосереднього допиту сторін чи свідків. Тому розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження і ухвалення заочного рішення не порушує права учасників справи на доступ до правосуддя та справедливий судовий розгляд, оскільки сторони мали можливість подати письмові пояснення, докази та заперечення.

ІІ. ФАКТИ

Документи позивача:
клопотання про розгляд справи за відсутності позивача;
позовна заява;
розрахунок заборгованості станом на 31.08.2019;
розрахунок заборгованості станом на 23.06.2024;
виписка за договором № б н за період 12.12.2017 — 28.06.2024;
анкета-заява від 21.06.2011;
заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 19.11.2021;
паспорт споживчого кредиту від 19.11.2021;
витяг з Умов та правил надання банківських послуг у редакції, введеній у дію з 06.03.2010;
платіжна інструкція про сплату судового збору;
поштові документи про направлення матеріалів.

Документи відповідача відсутні.

Позивач зазначив, що відповідач 21.06.2011 підписав анкету-заяву № б н та приєднався до Умов і правил надання банківських послуг. Позивач також зазначив, що відповідачу відкрили картковий рахунок, видали кредитну картку № НОМЕР_1 зі строком дії до 11.2021, тип картки — «Універсальна Gold», а кредитний ліміт у подальшому збільшився до 25000 грн.

Позивач також зазначив, що 19.11.2021 відповідач підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, на підставі якої отримав додаткову кредитну картку № НОМЕР_2 зі строком дії до 04.2023, тип картки — «Універсальна Gold».

Позивач зазначив, що на момент підписання заяви від 19.11.2021 заборгованість відповідача становила 5288 грн. 15 коп.

Анкета-заява від 21.06.2011 подана як зображення паперового документа та містить графічний підпис клієнта.

Заява про приєднання від 19.11.2021 містить графічний підпис клієнта, час 08:29, а також відбиток печатки банку з часом 19.11.2021 08:29.

Паспорт споживчого кредиту від 19.11.2021 містить загальні умови для кількох карткових продуктів, зокрема карток «Універсальна», «Універсальна Gold», Platinum, World Black Edition, Visa Signature, World Elite, Visa Infinite. У ньому зазначено тип кредиту — відновлювана кредитна лінія шляхом встановлення кредитного ліміту на кредитній картці; строк договору і строк кредитування — 12 місяців з пролонгацією; пільговий період — до 55 днів; мета — споживчі потреби; спосіб надання кредиту — безготівково на картковий рахунок.

Заява про приєднання від 19.11.2021 також зазначає тип кредиту — відновлювана кредитна лінія, строк кредитування — 12 місяців з пролонгацією, мету — споживчі цілі, спосіб надання кредиту — безготівковим шляхом. Водночас у ній наведено лише граничні ліміти за видами карток, а не індивідуально визначений ліміт саме для відповідача.

Розрахунок станом на 23.06.2024 містить підсумкову заборгованість, однак поданий у вигляді таблиці із багатьма технічними графами, процентними ставками, відсотками, простроченими вимогами, відомостями про тіло кредиту та іншими показниками.

Виписка за період 12.12.2017 — 28.06.2024 містить загальні показники: усього витрат — 166333 грн. 36 коп., усього надходжень — 134969 грн. 98 коп., баланс на початок періоду — 0 грн., баланс на кінець періоду — мінус 31363 грн. 38 коп.

У виписці відображені різні операції: списання відсотків, перекази, поповнення, страхові платежі, комісії, зняття готівки, перекази на інші картки, операції зі «Скарбничкою», перекази від інших осіб.

Платіжна інструкція підтверджує сплату судового збору у сумі 2422 грн. 40 коп. 19.07.2024.

ІІІ. ПРАВО.

Відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України «особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом». У системному зв`язку зі ст. 6 та ч. 2 ст. 627 ЦК України це означає, що свобода договору у сфері споживчого кредитування обмежується імперативними приписами спеціального законодавства. Тому суд при вирішенні спору зобов`язаний застосовувати не лише загальні положення цивільного законодавства, а насамперед, з урахуванням пріоритету спеціальної норми над загальною, спеціальні норми Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про електронну комерцію» та законодавства про захист прав споживачів, які визначають обов`язкові вимоги до змісту умов кредитування, порядку електронного укладення договору, інформування споживача та доведеності факту належного доведення таких умов до його відома до моменту укладення договору.

Суд кваліфікує спірні правовідносини як правовідносини у сфері споживчого кредитування, у яких предметом судової перевірки є не лише наявність грошової вимоги як такої, а весь ланцюг юридично значущих дій професійного кредитодавця: переддоговірне інформування споживача, оцінка його кредитоспроможності, доведення індивідуальних умов кредиту, належне оформлення приєднання, фактичне надання кредитних коштів, післяукладене інформування, настання прострочення та правильність і прозорість розрахунку заявленої до стягнення суми. Саме тому у таких спорах суд застосовує імперативні приписи спеціального законодавства з власної ініціативи, оскільки кредит у значенні грошової суми є лише результатом правовідносин, тоді як споживче кредитування є врегульованим законом процесом, кожна істотна ланка якого підлягає перевірці судом.

Закон України «Про споживче кредитування» у ст. 2, 8–11 вимагає надання споживачу повної, зрозумілої та персоналізованої інформації про кредит, його повну вартість, строки, процентні ставки, платежі, а також проведення оцінки кредитоспроможності.

Абзаци 2–3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» покладають на кредитодавця обов`язок довести передання споживачу примірника договору, змін до нього та додатків у спосіб, який дає змогу встановити особу отримувача.

Частина 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначає порядок дострокової вимоги за споживчим кредитом та необхідність належного повідомлення споживача у випадках, коли кредитодавець посилається на дострокове повернення.

Стаття 21 Закону України «Про споживче кредитування» обмежує відповідальність споживача та вимагає недопущення подвійного або непрозорого нарахування платежів за одне порушення.

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняє нечесну підприємницьку практику, зокрема практику, яка вводить споживача в оману щодо істотних умов послуги.

Стаття 415 Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом орієнтує на високий рівень захисту споживачів.

Суд також враховує підхід Суду Європейського Союзу щодо реальності захисту споживача: захист не може бути лише формальним, а суд повинен перевіряти, чи мав споживач реальну можливість зрозуміти економічні наслідки договору.

Нормативні вимоги Національного банку України щодо організації діяльності банку та зберігання даних мають значення для оцінки доказів, оскільки професійний кредитодавець повинен мати можливість підтвердити процедури укладення, зміну умов, операції за рахунком та повідомлення споживача.

Електронні докази визначені ст. 100 ЦПК України як інформація в електронній (цифровій) формі; такі докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом; учасники справи мають право подавати електронні докази і в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом, однак паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Подання електронного доказу у паперовій формі саме по собі не усуває потреби перевірити його походження, цілісність і зв`язок із конкретними обставинами справи, а також не звільняє сторону, яка посилається на такий доказ, від обов`язку вказати на наявність оригіналу електронного доказу та забезпечити можливість його перевірки у разі спору щодо достовірності.

Суд не береться визначати які саме докази має надавати позивач, але, зокрема, для підтвердження показу умов і волевиявлення можуть бути подані журнали подій у форматах CSV/JSON (коли, кому і яку редакцію документа показано; подія прийняття; технічні ідентифікатори сесії), а для підтвердження одноразового ідентифікатора — такі самі файли з даними про створення, надсилання, доставку та введення коду і прив`язку цих подій до акцепту. Якщо заявляється підписання кваліфікованим електронним підписом, належним носієм може бути PDF з вбудованим підписом або пара документ + файл підпису (P7S) чи контейнер ASiC, що дозволяє перевірити підписувача, час і незмінність документа. Для доведення фактичної видачі та руху коштів можуть бути подані електронні виписки/реєстри операцій у PDF/CSV, а для зручності передачі до суду — один архів ZIP з переліком файлів і контрольними цифровими відбитками, який може бути поданий через «Електронний суд» або на електронному носії, що забезпечує відтворювану перевірку. Суд наводить ці приклади не як обов`язковий стандарт доведення, а лише як ілюстрацію об`єктивної можливості існування та надання перевірюваних електронних доказів у межах дистанційної моделі кредитування.

Для оцінки доведеності електронної форми волевиявлення та належного інформування суд виходить з того, що професійний кредитор має довести не загальні твердження, а конкретні перевірювані факти: що саме було показано споживачу до приєднання, коли, у якій редакції, і що споживач усвідомлено погодився з умовами, які визначають повну вартість кредиту та межі його ризиків.

У разі, коли кредитодавець фактично поєднує паперові та дистанційні елементи взаємодії зі споживачем, суд оцінює доведеність істотних умов окремо для кожного етапу: первинного приєднання та подальших змін умов. Паперовий документ з графічним підписом підтверджує факт підписання саме цього документа, але не замінює доказів електронної частини процесу, якщо банк посилається на дистанційні механізми підтвердження і доставки повідомлень. Відсутність відтворюваних службових записів та фіксації редакцій умов унеможливлює перевірку того, які умови діяли та які саме зміни були прийняті, а ризик такої невизначеності несе професійний кредитодавець.

IV. ОЦІНКА СУДУ.

Суд враховує, що перевірка вимог про стягнення заборгованості за споживчим кредитом передбачає послідовне з`ясування трьох взаємопов`язаних питань: які саме обставини входять до предмета доказування, чому ці обставини мають істотне значення для захисту прав споживача та якими доказами вони повинні підтверджуватися відповідно до законодавства про споживче кредитування та діяльність професійних кредиторів.
Суд виходить із того, що справа про стягнення заборгованості за споживчим кредитом не може розглядатися відокремлено від усієї процедури споживчого кредитування у конкретній справі. Заявлена до стягнення сума є лише кінцевим результатом попередніх юридично значущих дій кредитодавця: належного інформування споживача, визначення індивідуальних умов кредиту, оформлення приєднання, фактичного надання кредитних коштів, супроводу договору, фіксації прострочення та формування прозорого розрахунку. Тому суд перевіряє не тільки арифметичний підсумок вимог, а й доведеність кожної істотної ланки, від переддоговірного інформування до розрахунку боргу, без якої заявлений борг не може вважатися належно підтвердженим.
Суд виходить із того, що у сфері споживчого кредитування усвідомлена згода споживача є ключовою умовою правомірності покладення на нього грошового зобов`язання, що узгоджується з підходами Суду Європейського Союзу та Європейського суду з прав людини, які вимагають реальної поінформованості особи про економічні наслідки прийнятого рішення. Така згода не презюмується з факту підписання документів і підлягає перевірці судом за сукупністю об`єктивних критеріїв, зокрема: видимості ризику до приєднання, індивідуалізації умов, часової узгодженості документів, належного підтвердження волевиявлення, прозорості механізму формування боргу та передбачуваності його наслідків. За відсутності доведеності цих критеріїв суд не має підстав вважати, що споживач надав усвідомлену згоду на відповідні фінансові наслідки.
Суд враховує, що діяльність із надання споживчих кредитів є професійною та регульованою діяльністю на ринку фінансових послуг. Відповідно до Законів України «Про споживче кредитування», «Про фінансові послуги та фінансові компанії», «Про організацію формування та обігу кредитних історій», «Про банки і банківську діяльність», Постанови Правління Національного банку України від 11.06.2018 № 64 «Про затвердження Положення про організацію системи управління ризиками в банках України та банківських групах», Положення про авторизацію надавачів фінансових послуг та умови провадження ними діяльності з надання фінансових послуг, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2023 № 199, Постанови Правління Національного банку України від 30.06.2016 № 351 «Про затвердження Положення про визначення банками України розміру кредитного ризику за активними банківськими операціями» та інших нормативно-правових актів Національного банку України щодо управління ризиками, обліку операцій та зберігання інформації, професійний кредитор зобов`язаний формувати, вести та зберігати кредитну документацію (справу/досьє) щодо кожного кредитного зобов`язання. Такий обов`язок є імперативним та становить невід`ємну складову належної та добросовісної підприємницької практики на ринку споживчого кредитування. Кредитна справа (досьє) може вестися у паперовій або електронній формі залежно від організації діяльності кредитора, однак незалежно від форми ведення вона повинна забезпечувати можливість перевірки всіх істотних етапів кредитних правовідносин, зокрема ідентифікації споживача, оцінки його кредитоспроможності, укладення договору, фактичного отримання кредитних коштів, належності платіжного засобу позичальнику, обліку заборгованості, управління кредитним ризиком, супроводження кредитного активу та подальшого відступлення права вимоги. Відомості щодо фактичного отримання споживачем кредитних коштів є складовою такої кредитної справи/досьє та повинні існувати незалежно від виникнення судового спору. За таких умов суд оцінює докази, що походять із кредитної справи/досьє або повинні були бути сформовані та збережені у її складі. Водночас судовий розгляд не призначений для створення, доповнення чи формування тих складових кредитної справи (досьє), які професійний кредитор був зобов`язаний сформувати та зберігати під час здійснення своєї господарської діяльності. Саме по собі посилання на відсутність таких відомостей, необхідність їх додаткового отримання або неможливість їх подання до суду не узгоджується з моделлю належної та добросовісної підприємницької практики професійного кредитора, для якого формування та ведення кредитної справи/досьє є імперативним обов`язком, а не дією, що здійснюється лише у зв`язку з виникненням судового спору.
Відсутність у кредитора відомостей, які за своєю природою повинні міститися у кредитній справі/досьє, не може розглядатися як звичайний процесуальний недолік, що усувається шляхом звернення до суду. 
Суд не може використовуватися як інструмент формування кредитної справи (досьє), усунення недоліків її ведення або отримання відомостей, які професійний кредитор був зобов`язаний мати та зберігати у межах своєї звичайної господарської діяльності. Протилежний підхід фактично означав би перекладення на суд частини функцій професійного кредитора та використання судового механізму як елемента процесу кредитування, управління кредитним ризиком і документального супроводження кредитного активу, що не належить до компетенції суду.

Характер правовідносин.

Суд встановив, що позивач заявив вимогу про стягнення заборгованості за споживчим кредитуванням у формі відновлюваної кредитної лінії на картковому рахунку.

Це не разовий кредит і не мікрокредит, оскільки подані матеріали прямо вказують на кредитну лінію, картковий рахунок, 12 місяців з пролонгацією та можливість багаторазового використання і погашення коштів.

Суд відсікає як недостатню формулу позивача про те, що банк «надав можливість розпоряджатися кредитними коштами». Для стягнення боргу за споживчим кредитуванням потрібно довести не саму можливість користування, а конкретний процес: умови, згоду, видачу, рух коштів, прострочення та розрахунок.

Доводи позивача та їх оцінка.

Позивач стверджує, що відповідач 21.06.2011 підписав анкету-заяву та приєднався до Умов і правил банку.

Суд приймає, що в матеріалах є зображення анкети-заяви з графічним підписом відповідача. Однак ця анкета сама по собі не містить перевірюваного індивідуального кредитного ліміту, повної вартості кредиту, реальної річної процентної ставки, графіка платежів та конкретних умов формування заявленої у 2024 році заборгованості.

Позивач стверджує, що відповідач користувався кредитною карткою, а тому погодився з умовами кредитного договору.

Суд відхиляє цей довід у частині автоматичного доведення всіх умов кредитування. Користування рахунком може підтверджувати фактичні операції, але не замінює доказів того, що відповідач отримав, зрозумів і прийняв саме ті умови, за якими банк нарахував заявлену заборгованість.

Позивач стверджує, що 19.11.2021 відповідач підписав заяву про приєднання та паспорт споживчого кредиту.

Суд встановив, що такі документи подані та містять графічні підписи. Однак заява і паспорт містять загальні умови для різних карткових продуктів, граничні ліміти за видами карток, орієнтовні показники та загальні правила. Вони не доводять індивідуально визначеного кредитного ліміту саме відповідача, не містять окремого перевірюваного графіка погашення саме його заборгованості та не пояснюють, як саме з боргу 5288 грн. 15 коп. на 19.11.2021 сформувалася заявлена заборгованість 31363 грн. 38 коп.

Позивач стверджує, що банківська виписка є первинним документом і підтверджує видачу кредиту та борг.

Суд приймає, що виписка підтверджує рух коштів за рахунком. Водночас виписка у цій справі не відокремлює кредитні кошти від власних коштів відповідача, переказів третіх осіб, страхових платежів, комісій, списань відсотків та інших операцій. Тому вона не дає суду можливості перевірити тіло кредиту як суму конкретних кредитних зарахувань або платежів банку за рахунок кредитного ліміту.

Позивач стверджує, що кредитний ліміт збільшився до 25000 грн.

Суд встановив, що позивач про це зазначив у позовній заяві, однак у матеріалах немає окремого індивідуального рішення банку, повідомлення відповідача, доказу прийняття відповідачем саме такого ліміту та фіксації дати, з якої цей ліміт став чинним для відповідача.

Позивач стверджує, що відсоткова ставка змінилася на 40,8 відсотка річних, а під час воєнного стану банк тимчасово зменшував або скасовував ставку.

Суд встановив, що розрахунок містить різні ставки та періоди, однак матеріали не містять прозорого пояснення, яка ставка, у який період, на яку базу, з якої підстави і за якою редакцією умов застосовувалась.

Позивач стверджує, що відповідач частково погашав заборгованість, а тому був обізнаний з умовами кредитування.

Суд не приймає цей довід як доказ повного інформування. Часткове внесення коштів може свідчити про рух за рахунком, але не доводить, що споживач отримав повну, персоналізовану та зрозумілу інформацію про всі істотні умови кредитування та наслідки прострочення.

Доводи відповідача та їх оцінка.

Відповідач відзиву та письмових пояснень не подав. Суд не оцінює відсутні доводи відповідача, але враховує, що процесуальна пасивність відповідача не звільняє позивача від обов`язку довести кожну істотну ланку своїх вимог.

Контроль переддоговірного інформування.

Суд встановив, що паспорт споживчого кредиту від 19.11.2021 поданий, але він містить інформацію щодо кількох карткових продуктів одночасно. Умови договору в самому паспорті прямо можуть відрізнятися від наведеної інформації та залежать від оцінки кредитоспроможності споживача.

За таких умов паспорт не доводить повної індивідуалізації умов саме відповідача. Переддоговірне інформування доведене лише формально щодо наявності документа, але не доведене як персоналізоване інформування про конкретний економічний ризик саме відповідача.

Оцінка кредитоспроможності.

Матеріали справи не містять окремих доказів проведення оцінки кредитоспроможності відповідача перед встановленням або збільшенням кредитного ліміту.

Ця ланка не доведена.

Індивідуальна оферта та істотні умови.

Матеріали справи містять загальні правила, анкету, заяву про приєднання та паспорт споживчого кредиту.

Разом з тим у матеріалах немає індивідуальної оферти, у якій чітко визначено саме для відповідача: конкретний кредитний ліміт, конкретну ставку для конкретного періоду, повну вартість кредиту, порядок погашення, наслідки прострочення та межу загальної відповідальності.

Ця ланка не доведена.

Належний акцепт.

Суд встановив наявність графічних підписів на анкеті-заяві 21.06.2011, заяві про приєднання 19.11.2021 та паспорті споживчого кредиту 19.11.2021.

Однак підпис документа не доводить автоматично прийняття всіх майбутніх змін, усіх редакцій правил, усіх тарифів та всіх нарахувань, які позивач включив до боргу за період до 23.06.2024.

Належний акцепт доведений лише щодо факту підписання окремих документів, але не доведений щодо всього обсягу умов, за якими сформована заявлена заборгованість.

Службові записи про події, підтвердження та доставку повідомлень.

Матеріали справи не містять службових записів банку про показ документів відповідачу, підтвердження прийняття умов, доставку повідомлень, зміну умов, зміну кредитного ліміту або надсилання примірника договору.

Ця ланка не доведена.

Фіксація редакцій документів.

Позивач подав витяг з Умов та правил у редакції, введеній у дію з 06.03.2010.

Анкета-заява датована 21.06.2011, а заява про приєднання та паспорт споживчого кредиту датовані 19.11.2021.

Матеріали не містять належної фіксації того, яка саме редакція умов діяла для відповідача на кожному етапі кредитування, які зміни відбувались, коли вони були доведені до відповідача та коли набрали чинності для нього.

Якщо кредитодавець посилається на багаторічне обслуговування та зміну умов, він повинен довести не лише первинну редакцію правил, а й застосовну редакцію на момент кожної істотної зміни умов та нарахувань.

Ризик невизначеності редакцій несе кредитодавець.

Електронна модель доказування.

Позовна заява сформована через систему електронного звернення до суду, а позивач посилається на використання банківських електронних каналів, зокрема системи «Приват24», підпис на планшеті та дистанційне інформування.

Суд зазначає, що подання документів через систему електронного звернення до суду саме по собі не робить ці документи первинними електронними доказами.

У матеріалах переважно наявні роздруківки, копії або зображення документів. Вони не містять первинних цифрових даних про показ документа відповідачу, підтвердження прийняття умов, дату і час ознайомлення з кожною редакцією, технічні записи про доставку повідомлень, контрольний цифровий відбиток даних або інші дані, які дають змогу перевірити електронний шлях укладення чи зміни умов.

Це впливає на доведеність акцепту, редакції умов і руху коштів. Ризик недоведеності несе позивач.

Фактична видача кредиту.

Суд встановив, що виписка містить рух коштів за рахунком.

Однак тіло кредиту за кредитною лінією доводиться не підсумковою цифрою, а перевірюваними даними про кожне використання кредитного ліміту, кожне погашення, кожне списання і кожне нарахування.

Виписка містить змішані операції та не дає суду можливості відокремити саме кредитні кошти від власних коштів, переказів третіх осіб, страхових платежів, комісій і відсотків.

Фактична видача кредиту у розмірі 25656 грн. 58 коп. як тіла кредиту не доведена.

Післяукладене інформування.

Матеріали справи не містять доказів регулярного післяукладеного інформування відповідача про стан заборгованості, зміну ставок, зміну кредитного ліміту, прострочення та наслідки непогашення у спосіб, який дає змогу встановити отримання таких повідомлень відповідачем.

Ця ланка не доведена.

Прострочення та дострокова вимога.

Позивач посилається на прострочення, але матеріали не містять належного окремого повідомлення відповідача про прострочення та вимоги у порядку ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», якщо позивач пов`язує вимогу із достроковим поверненням усієї заборгованості.

Ця ланка не доведена у частині належного повідомлення.

Поелементний розрахунок.

Розрахунок містить підсумкові дані та багато технічних показників, але не забезпечує суду простого і перевірюваного поелементного зв`язку між кожною операцією, кожним періодом, кожною ставкою, кожним платежем і кінцевою сумою 31363 грн. 38 коп.

Суд не може перевірити, чи не відбулося накладання кількох платежів, процентів або санкцій за один період.

Поелементний розрахунок заявленої суми не доведений.

Межа усвідомленої згоди.

Суд виходить із того, що межа усвідомленої згоди споживача є водночас межею допустимого стягнення.

Ризик стає видимим не тоді, коли його описали, а тоді, коли його неможливо не побачити.

У цій справі позивач не довів, що відповідачу до приєднання або до збільшення кредитного навантаження були індивідуально, зрозуміло та перевірювано доведені конкретний кредитний ліміт, реальна вартість кредиту, порядок зростання боргу, наслідки прострочення та механізм нарахування відсотків.

Граничний ліміт або сам факт існування кредитної лінії не є згодою споживача на будь-який борг.

Позивач довів лише факт існування банківських правовідносин, підписання окремих документів та рух коштів за картковим рахунком. Водночас ці докази не утворюють повного і перевірюваного ланцюга споживчого кредитування, оскільки не підтверджують індивідуально визначені умови кредиту, належне доведення цих умов до відповідача, оцінку його кредитоспроможності, погодження конкретного кредитного ліміту, належне післяукладене інформування та прозорий поелементний розрахунок боргу.

Суд також враховує, що виписка відображає загальний рух коштів за рахунком, але не відокремлює кредитні кошти від власних коштів відповідача, переказів третіх осіб, комісій, страхових платежів, списаних відсотків та інших операцій. Тому така виписка не дає можливості перевірити ані заявлене тіло кредиту, ані правомірність нарахованих відсотків.

За таких умов доводи позивача про наявність заборгованості ґрунтуються переважно на підсумкових банківських даних, а не на доказах кожної істотної ланки кредитування. Процесуальна пасивність відповідача не усуває цього недоліку, оскільки саме позивач повинен довести підстави, розмір і склад заявленої до стягнення суми.

V. ВИСНОВКИ.

Інститут споживчого кредитування має суспільну вагу, оскільки забезпечує доступ громадян до фінансових послуг і водночас впливає на довіру до фінансової системи та порядок на ринку фінансових послуг. Саме тому захист споживача у кредитних правовідносинах суд розглядає як складову публічного порядку: держава встановила для фінансових установ як професійних кредиторів підвищені вимоги прозорості, відповідального надання кредиту та перевірності нарахувань, бо для них кредитування є підприємницькою практикою. У цьому значенні “публічний порядок” означає не абстрактну категорію, а вимогу забезпечити дію обов`язкових правил поведінки професійного кредитодавця на ринку фінансових послуг, встановлених законом для захисту слабшої сторони та для підтримання фінансового порядку. У такій моделі професійний кредитор зобов`язаний дотримуватися не окремих зручних положень, а законодавства про споживче кредитування у його цілісності, підтверджуючи це належними доказами. Тому суд не погоджується з формулою, за якою “наявність підсумкової суми боргу сама по собі автоматично означає стягнення всіх нарахувань”, а перевіряє, чи кредитодавець виконав обов`язкові вимоги, спрямовані на прозорість умов і реальну поінформованість споживача. Якщо позивач не довів виконання таких вимог або не надав перевірного розрахунку, суд має підстави відмовити у позові повністю чи частково навіть без заяв слабшої сторони, оскільки рішення у таких справах впливає не лише на приватний інтерес сторін, а й на суспільний інтерес у підтриманні фінансового порядку та недопущенні практик, що підривають довіру до ринку фінансових послуг.

Вимога надати докази виконання кредитодавцем обов`язкових правил споживчого кредитування не є надмірним стандартом і не створює для фінансової установи непропорційного тягаря доказування. Професійний кредитор сам обирає масову модель укладення та супроводу договорів, формує умови продукту, організовує процедури приєднання, ідентифікації клієнта, доведення інформації, надсилання примірника договору та повідомлень, а також веде облік операцій і нарахувань. Саме тому він об`єктивно зобов`язаний мати і зберігати первинні дані, які підтверджують виконання цих процедур у конкретній справі, і саме ці дані становлять звичайний зміст його ділової організації та внутрішнього контролю. За відсутності таких доказів суд не може підміняти їх припущеннями, оскільки це означало б перекласти ризик недокументованої підприємницької практики на споживача та легалізувати нарахування, перевірюваність яких не забезпечена.

Саме тому у спорах про споживче кредитування суд не може виходити з презумпції, що сама лише підсумкова цифра, визначена кредитодавцем, автоматично підтверджує існування та розмір боргу, оскільки без перевірки кожної істотної ланки кредитування це створювало б ризик судової легалізації непрозорого та неперевірюваного формування заборгованості.

Суд не має підстав для стягнення навіть суми початкового кредитного ліміту. Кредитний ліміт сам по собі є лише межею можливої доступності коштів, а не доказом їх фактичного отримання споживачем, не доказом використання саме кредитних коштів і не доказом залишку неповернутого тіла кредиту. Для стягнення тіла кредиту позивач повинен довести не абстрактно встановлений ліміт, а конкретні операції використання кредитних коштів, дату, суму кожної такої операції, подальші погашення та залишок неповернутого кредиту.

У цій справі подані матеріали не дають суду можливості відокремити використання кредитних коштів від власних коштів відповідача, переказів третіх осіб, комісій, страхових платежів, відсотків та інших операцій за рахунком. Тому початковий кредитний ліміт не може бути перетворений судом на суму стягнення, оскільки це означало б замінити доказ фактичної видачі та неповернення кредиту припущенням про те, що сам факт ліміту дорівнює боргу. Такий підхід суперечив би правилам доказування і спеціальним гарантіям споживчого кредитування.

Отже, за відсутності перевірюваних даних про фактичне використання відповідачем саме кредитних коштів у межах початкового ліміту та про неповернення саме цієї суми суд не має правових підстав стягувати ні заявлену суму заборгованості, ні суму початкового кредитного ліміту.

Відмова у задоволенні позову через недоведеність заявлених вимог не позбавляє позивача права звернутися до суду з іншими вимогами або з вимогами, що ґрунтуються на належних і допустимих доказах, за умови дотримання закону та без порушення принципу остаточності судового рішення.

VI. СУДОВІ ВИТРАТИ

Позивач сплатив судовий збір у сумі 2422 грн. 40 коп.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати зі сплати судового збору залишаються за позивачем.

Керуючись ст. 6, ч. 2 ст. 627, ч. 3 ст. 1054 ЦК України, ст. 2, 8–11, абз. 2–3 ч. 1 ст. 13, ч. 4 ст. 16, ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263–265, 274–279, 280–282 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 31363 грн. 38 коп., яка складається із 25656 грн. 58 коп. заборгованості за тілом кредиту та 5706 грн. 80 коп. заборгованості за простроченими відсотками.— відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору залишити за позивачем.

Заочне рішення може бути переглянуте Харківським районним судом Харківської області за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, код ЄДРПОУ 14360570.

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Суддя:        І.Е.Бондаренко