Справа № 194/262/26
Номер провадження № 2/194/651/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 червня 2026 року       м.Тернівка
Тернівський міський суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Соколової Ю.І., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Мицак Наталя Тагірівна до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя,
встановив:
Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Мицак Н.Т., звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 і просить визнати майно спільною сумісною власністю подружжя та здійснити його поділ. В обґрунтування позову зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.07.2021. Відповідно до рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 22.12.2025 шлюб сторін розірвано, прізвище ОСОБА_3 було змінено на « ОСОБА_4 ». За час перебування у шлюбі сторони набули майно, щодо якого існує спір щодо його поділу. У зв`язку з чим просить: 
- визнати спільною сумісною власністю: кухонний гарнітур (вартість складає 7294 грн.), кухонний комплект – стіл, чотири стільчики (вартість складає 5480 грн.), холодильник (вартість складає 13499 грн.), плита газова (вартість складає 6999 грн.), дзеркало (вартість складає 2056,78 грн.), водогрійка (вартість складає 2500 грн.), чотири двері міжкімнатні (одна вартістю 1730 грн.; 4 х 1730= 6920 грн.), кран на кухні (вартість складає 1200 грн.), мийка гранітна (вартість складає 1790 грн.), дві люстри (у прихожій кімнаті та на кухні) - вартість складає 1560 грн. ( 780 грн. х 2= 1560 грн), лінолеум (вартість складає 4800 грн.), натяжні стелі (вартість складає 7800 грн.), унітаз (вартість складає 2900 грн.), два вікна (зал, кухня) - вартість складає 17400 грн., ЛАДА червоного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , вартість складає 40000 грн., ЛАДА чорного кольору, вартість складає 42000 грн.
- Визнати за ОСОБА_1 : кухонний гарнітур (вартість складає 7294 грн.), кухонний комплект – стіл, чотири стільчики ( вартість складає 5480 грн.), холодильник (вартість складає 13499 грн.), плита газова (вартість складає 6999 грн.), дзеркало (вартість складає 2056,78 грн.), водогрійка (вартість складає 2500 грн.), чотири двері міжкімнатні (одна вартістю 1730 грн.; 4 х 1730= 6920 грн.), кран на кухні (вартість складає 1200 грн.), мийка гранітна (вартість складає 1790 грн.), дві люстри ( у прихожій кімнаті та на кухні) - вартість складає 1560 грн. ( 780 грн. х 2= 1560 грн).
- Припинити за ОСОБА_2 право власності на майно: кухонний гарнітур (вартість складає 7294 грн.), кухонний комплект – стіл , чотири стільчики ( вартість складає 5480 грн.), холодильник (вартість складає 13499 грн.), плита газова (вартість складає 6999 грн.), дзеркало (вартість складає 2056,78 грн.), водогрійка (вартість складає 2500 грн.), чотири двері міжкімнатні ( одна вартістю 1730 грн.; 4 х 1730= 6920 грн.), кран на кухні (вартість складає 1200 грн.), мийка гранітна (вартість складає 1790 грн.), дві люстри (у прихожій кімнаті та на кухні) - вартість складає 1560 грн. ( 780 грн. х 2= 1560 грн).
- Визнати за ОСОБА_2 право власності на наступне майно: лінолеум (вартість складає 4800 грн.), натяжні стелі (вартість складає 7800 грн.), унітаз (вартість складає 2900 грн.), два вікна (зал, кухня) - вартість складає 17400 грн., ЛАДА червоного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , вартість складає 40000 грн., ЛАДА чорного кольору, вартість складає 42 000 грн.
- Припинити за ОСОБА_1 : лінолеум (вартість складає 4800 грн.), натяжні стелі (вартість складає 7800 грн.), унітаз ( вартість складає 2900 грн.), два вікна ( зал, кухня) - вартість складає 17400 грн., ЛАДА червоного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , вартість складає 40000 грн., ЛАДА чорного кольору, вартість складає 42000 грн.
Також просить стягнути з відповідача на свою користь, в якості компенсації, різницю вартості спільного майна в сумі 65601,22 грн. та витрати по сплаті судового збору.
Не погоджуючись з вимогами позову, відповідач у письмових поясненнях, зокрема, зазначає, що оскільки позивачкою не доведено спільної участі сторін у придбанні кожної конкретної речі, а також не підтверджено факт введення цього майна в спільний побут, відсутні правові підстави для надання спірному майну режиму спільної сумісної власності подружжя, а тому її вимоги про поділ вказаного майна та стягнення грошової компенсації є передчасними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В матеріалах позову відсутні будь-які первинні документи, які підтверджують придбання будь-якого майна подружжя, долучені фото не містять ідентифікуючих ознак майна, їх серійних номерів, тощо. Не надано жодного доказу права власності, реєстрації чи витягів з реєстрів МВС на автомобілі.
Цивільна справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.07.2021. Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 25.12.2025 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , зареєстрований 30.07.2021 Тернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 86 – розірвано. Прізвище ОСОБА_3 змінено на – ОСОБА_4 (а.с. 14).
Згідно з наданою копії трудової книжки позивача видно, що ОСОБА_3 працювала, зокрема, з 04.12.2017 працювала машиністом насосних установ на ЦРП та з 01.11.2021 у зв`язку із реорганізацією переведена на посаду машиніста насосних установок на дільницю ЦРП та КНС (а.с. 8-9).
Згідно з ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала в її, його користуванні, або отримана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або отримана із земель державної та комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).
Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.
Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.
Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначено у ст. 60 СК України.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
При цьому суд зазначає, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, що дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.
Лише у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає поділу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.
Пунктами 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
В правовій позиції постанови Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі № 6-801цс16 зазначено, що сам по собі факт придбання майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до усталеної судової практики та норм Сімейного кодексу України, для визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності обов`язковим є одночасне доведення факту реального існування такого майна, точного часу його придбання, джерела походження коштів та безпосередньої участі обох сторін у його набутті коштами або працею.
Суд зазначає, що матеріалами справи не доведено належними та достовірними доказами факту придбання вказаного у позові майна та факту взагалі наявності такого майна.
Так, не зазначено ані адресу квартири чи іншого приміщення, де наразі перебувають описані речі, що робить неможливим встановлення їх фізичної наявності та стану. Долучені фотографії побутової техніки, меблів та елементів інтер`єру не мають жодної прив`язки до конкретної адреси чи житла сторін, а також не містять ідентифікуючих ознак чи серійних номерів. 
За таких обставин неможливо підтвердити, що зображені на фото речі дійсно знаходяться у володінні відповідача або перебували в спільному користуванні подружжя. 
Також матеріали позову не містять доказів на підтвердження викладених у ньому обставин. Надані позивачем скріншоти з платформи «Prom.ua» та сайту «Фокстрот» відображають лише факт оформлення певних замовлень. Зокрема, із зазначених електронних зображень неможливо встановити особу замовника, особу платника та джерело походження коштів. 
Відсутність інформації про те, чиї саме кошти були використані для оплати: особисті кошти одного з подружжя, кошти третіх осіб (родичів) чи спільні сімейні заощадження – позбавляє ці скріншоти доказового значення для встановлення режиму спільної сумісної власності. 
Також позивачем не надано жодних первинних документів, наприклад фіскальних чеків, банківських виписок по рахунках або квитанцій, які б підтверджували реальне списання коштів саме з рахунків подружжя в інтересах сім`ї. Долучені фотографії побутової техніки та меблів не мають ідентифікуючих ознак, серійних номерів чи прив`язки до конкретного житлового приміщення. 
За відсутності документального підтвердження того, що майно було набуте саме за спільні кошти, воно не може бути об`єктом поділу в розумінні сімейного законодавства України.
Щодо вимог позивача про поділ транспортних засобів, а саме автомобілів марки ЛАДА червоного та чорного кольорів, суд погоджується з думкою відповідача про те, що такі вимоги також не підлягають задоволенню. 
Як зазначає відповідач, він є військовослужбовцем, транспортні засоби купувалися та використовувалися виключно як засіб виконання завдань, пов`язаних із захистом територіальної цілісності та суверенітету України. Позивачкою не надано жодного належного доказу на підтвердження права власності відповідача на ці об`єкти, як-от свідоцтва про реєстрацію чи витягів з реєстрів МВС. 
Як зазначає відповідач, на сьогоднішній день зазначені транспортні засоби фактично не існують як об`єкти, що мають економічну цінність чи придатні до експлуатації. Один із автомобілів був повністю знищений (згорів) під час виконання бойового завдання, а інший отримав критичні пошкодження, внаслідок яких він став непридатним до подальшого використання за призначенням. Оскільки автомобілі не були зареєстровані за відповідачем у встановленому законом порядку та використовувалися у волонтерських і військових цілях, вони ніколи не набували статусу майна, що належить йому на праві приватної власності. 
Зазначені твердження відповідача підтверджуються листом Головного Сервісного Центру МВС, відповідно до якого станом на 14.05.2026 в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів відсутня інформація про транспорті засоби , які зареєстровані або були зареєстровані за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) (а.с.62).
Натомість позивачем зазначене вище не спростовано.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини третя, четверта статті 4 ЦПК України).
В пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.
Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги, що позивачем не доведено презумпцію спільності права власності подружжя, факт наявності спільного майна подружжя, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).
Керуючись ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 280-283, 354 ЦПК України, суд
ухвалив:
Позовні вимоги ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.
Повний текст судового рішення складено 04 червня 2026 року.

Найменування учасників справи:
Позивач ОСОБА_1 , (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ),
Представник позивача - адвокат Мицак Наталя Тагірівна, (місцезнаходження за адресою: вул.Івана Виговського, буд.32, м.Павлоград, Павлоградський район, Дніпропетровська область),
Відповідач ОСОБА_2 , (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ),
Представник відповідача – адвокат Мерцалов Михайло Юрійович, (місцезнаходження за адресою: б-р Героїв Космосу, буд. 3, оф. 77, м. Тернівка, Павлоградський район, Дніпропетровська область).

Суддя Ю.І. Соколова