ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
пр. Волі, 54а, м. Луцьк, 43010, тел./факс 72-41-10
E-mail: inbox@vl.arbitr.gov.ua Код ЄДРПОУ 03499885
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
 29 червня 2026 року 	Справа № 903/506/26	

Господарський суд Волинської області у складі головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича, розглянувши у приміщенні Господарського суду Волинської області у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи справу №903/506/26 за позовом заступника керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Цуманської селищної ради до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення 309207,84 грн,
ВСТАНОВИВ:
26.05.2026 заступник керівника Луцької окружної прокуратури сформував в системі «Електронний суд» позов в інтересах держави в особі Цуманської селищної ради до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення шкоди в розмірі 309207,84 грн, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища. 
В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначає, що шкода, заподіяна навколишньому природному середовищу внаслідок незаконної порубки деревини, завдана місцевому бюджету Цуманської селищної ради, а факт невідшкодування такої призводить до недоотримання коштів місцевим бюджетом, що порушує інтереси територіальної громади.
Ухвалою суду від 28.05.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідач ухвалу суду від 28.05.2026 отримав 28.05.2026, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.
Строк для подання відзиву для відповідача - до 12.06.2026 включно.
09.06.2026 відповідач сформував в системі «Електронний суд» відзив на позовну заяву, в якому просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Оскільки, покладання на Відповідача як на постійного лісокористувача відповідальності за збитки, завдані незаконною рубкою лісів, Прокуратура, яка у даній справі представляє інтереси позивача, повинна на підставі належних, достатніх та допустимих доказів, у розумінні статей 76-78 ГПК України, довести наявність у діях Відповідача такого елементу цивільного правопорушення як протиправної поведінки (його протиправної бездіяльності), тобто поведінка Відповідача повинна порушувати вимоги щодо ведення лісового господарства. Проте, в даному конкретному випадку, Прокурором в обґрунтуванні позову не вказано, які саме обов`язки і норми чинного законодавства України у сфері ведення лісового господарства були порушені з боку Відповідача, як і не було конкретизовано, які саме дії Відповідач повинен був вчинити відповідно до вимог ведення лісового господарства з метою забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок, однак їх не вчинив, доказів невчинення таких дій Відповідачем до суду не надав. Вважає, що прокурором залишено поза доказуванням наявність у лісокористувача «реальної можливості діяти певним чином», тобто запобігти даному лісопорушенню (наявність відповідних ресурсів, можливість цілодобової охорони лісу, тощо). Вказує, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12023030590000352 від 14.06.2023 року внесено відомості про дане кримінальне правопорушення за фактом незаконної порубки лісу невстановленими особами у 5 виділі 43 кварталу Цуманського лісництва філії «Ківерцівське лісове господарство» ДП «Ліси України» у кількості 2 дерев породи «сосна звичайна» (сироростуча), за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 246 КК України. Зазначає, що орган місцевого самоврядування (у даному випадку Цуманська селищна рада) не звертався до Державної екологічної інспекції Поліського округу про проведення такої позапланової перевірки, внаслідок чого, належним чином не складено акт органу державного нагляду (контролю). Держекоінспекція не проводила ні огляд, ні розрахунки завданої шкоди, не є позивачем та не 3-тьою особою у даній справі, хоча Держекоінспекція має право зі зверненням до суду з позовною заявою. Вважає, що наявний у справі висновок експерта та його розрахунки не можуть вважатись належним та допустимим доказом у справі. Вказує, що правові підстави для здійснення представництва інтересів держави в суді прокурором у даній справі відсутні.
11.06.2026 від Луцької окружної прокуратури надійшла відповідь на відзив відповідача, в кій останній просить суд доводи відповідача – ДП «Ліси України», викладені у відзиві на позовну заяву, відхилити, позов задовольнити в повному обсязі.
Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відсутні.
Суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (ст. 248 ГПК України).
Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч. 2 ст. 252 ГПК України).
Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше (ч. 5 ст. 252 ГПК України).
Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами.
Судом враховано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
У відповідності до вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку. Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
З огляду на викладене, з метою дотримання принципів господарського судочинства, суд розглянув справу в межах розумного строку.
Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, Прокурорами Луцької окружної прокуратури здійснюється процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №12023030590000352 від 14.06.2023, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 246 КК України.
Відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за вказаним фактом внесені на підставі повідомлення майстра лісу Цуманського лісництва філії «Ківерцівське лісове господарство» ДП «Ліси України» (на даний час ДП «Ліси України») ОСОБА_1 , яким виявлено факт вчиненої самовільної порубки 2 дерев породи «сосна звичайна» (сироростуча) в кварталі 43 виділу 5 Цуманського лісництва. 
Проведеним 13.06.2023 оглядом місця події в кварталі 43 виділу 5 Цуманського лісництва філії «Ківерцівське лісове господарство» ДП «Ліси України» підтверджено незаконну порубку 2 дерев породи «сосна звичайна» (сироростуча) різними діаметрами.
Актом огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 13.06.2023 також підтверджено факт вчиненої самовільної порубки в кварталі 43 виділу 5 Цуманського лісництва філії «Ківерцівське лісове господарство» ДП «Ліси України», внаслідок чого незаконно зрізано 2 дерева породи «сосна звичайна» (сироростуча) діаметрами пнів – 41 см та 42 см, загальною масою 1,76 кубічних метрів. Вказаний акт складено інженером відділу охорони та захисту лісу (далі – ОЗЛ) філії «Ківерцівське ЛГ» Аршуліком В.М. за участю інженера ОЗЛ Охочого М.С., майстра лісу Цуманського лісництва Колбуна П.П., інспектора Національного природного парку «Цуманська пуща» Шульгача В.В., які підтвердили самовільну порубку дерев в кварталі 43 виділу 5 Цуманського лісництва (ПЗФ НПП Цуманська пуща) та розрахували заподіяну шкоду лісовому господарству на суму 309 207,84 грн, що розрахована відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження спеціальних такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної порушенням законодавства про природно-заповідний фонд» від 10.05.2022 № 575.
Зазначеним актом, складеним та підписаним уповноваженими особами, встановлено місце вчинення правопорушення - квартал 43 виділ 5 Цуманського лісництва (ПЗФ НПП Цуманська пуща) та визначено розмір заподіяної школи. 
Водночас встановлено, що квартал 43 виділ 5 Цуманського лісництва відноситься до природно-заповідного фонду, а саме знаходиться на території Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща» (далі – Парк), що створене Указом Президента України від 22.02.2010 № 203/210 (далі – Указ).
Відповідно до Указу, з метою збереження, відтворення і раціонального використання цінних природних комплексів та історико-культурних об`єктів Волинського Полісся, що мають важливе природоохоронне, наукове, естетичне, рекреаційне та оздоровче значення, на території Ківерцівського району Волинської області створено Ківерцівський національний природний парк «Цуманська пуща».
Відповідно до Положення «Про Ківерцівський національний природний парк «Цуманська пуща», затвердженого наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 31.08.2020 № 110, зокрема Парк є територією природно-заповідного фонду загальнодержавного значення. 
Парк є бюджетною, неприбутковою, природоохоронною, рекреаційною, культурно-освітньою, науково-дослідною установою і входить до складу природно заповідного фонду України, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення та використання.
Таким чином, внаслідок вчинення невстановленими особами на території природно-заповідного фонду у кварталі 43 виділу 5 Цуманського лісництва філії «Ківерцівське лісове господарство» ДП «Ліси України» незаконної порубки 2 дерев породи «сосна звичайна» (сироростуча) різними діаметрами заподіяно збитки навколишньому природному середовищу.
Відповідно до інформації Парку, встановлено, що згідно Проекту організації території Ківерцівського національного парку «Цуманська пуща» охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів і об`єктів, затвердженого наказом Міністерства захисту довкілля та природніх ресурсів України від 15 серпня 2022 року № 300, земельна ділянка в кварталі 43 виділі 5 Цуманського лісництва філії «Ківерцівське лісове господарство» ДП «Ліси України» входить в межі Парку без вилучення в землекористувача.
При цьому, відповідно до охоронного зобов`язання від 03.12.2013 № 215/2 ДП «Цуманське ЛГ» передається під охорону та дотримання встановленого режиму територія Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща» до меж якої віднесено квартал 43 Цуманського лісництва, що підтверджує незаконну порубку деревини у межах території, віднесеної до земель природно-заповідного фонду, зокрема в межах Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща». 
Разом з цим, згідно Проєкту організації Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща», охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів і об`єктів (Том ІІ, стор. 246), відповідно до таблиці 3.2.1. Функціонального зонування Парку, встановлено, що квартал 43 виділ 5 Цуманського лісництва відноситься до господарської зони. 
Згідно з аналізом картографічних матеріалів, шляхом накладення відомостей з порталу «Ліспроект» (скріншоти додано до позовної заяви) та картографічних матеріалів Проекту створення національного природного парку «Ківерцівський», встановлено повне просторове співпадіння меж земельної ділянки, де вчинено незаконну порубку, із межами території природно-заповідного фонду. 
Таким чином, земельна ділянка, на якій вчинено незаконну порубку, фактично розташована в межах території природно-заповідного фонду, що свідчить про її належність до відповідної категорії земель та поширення на неї спеціального правового режиму охорони і використання. 
Водночас, в ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження Волинським відділенням Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз на підставі постанови слідчого проведено судову інженерно екологічну експертизу за результатами якої 16.04.2025 складено висновок № 1669-Е.
Згідно висновку інженерно-екологічної експертизи за результатами дослідження в обсязі поданих документів в межах спеціальних знань експерта з інженерно екологічного виду досліджень, встановлено, що розрахунок розміру збитків, внаслідок незаконної порубки двох дерев породи «сосна звичайна» з діаметрами пнів 42 та 41 см у 43 кварталі 5 виділі Цуманського лісництва ПЗФ НПП «Цуманська пуща», проведено відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження спеціальних такс для обчислення розміру шкоди, завданої порушенням законодавства про природно-заповідний фонд» від 10.05.2022 № 575, підтверджується документально та розрахунково в сумі 309 207,84 грн, що наведена у Розрахунку розміру шкоди, заподіяної порушенням законодавства про природно-заповідний фонд внаслідок незаконної порубки двох сироростучих дерев породи «сосна» на території лісової ділянки у кварталі 43 (виділ 5) Цуманського лісництва філії «Ківерцівське ЛГ» ДП «Ліси України» та Акті огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 13.06.2023. 
Відповідно до документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді Ківерцівського районного суду № 1-кс/0158/416/26 від 11.03.2026 з філії «Поліський лісовий офіс» ДСГП «Ліси України» встановлено, що земельна ділянка лісогосподарського призначення знаходиться в постійному користуванні підприємства на підставі матеріалів лісовпорядкування 2013 року, які додано до позову. 
Як вбачається з відомостей Національного геопорталу «Національна інфраструктура геопросторових даних», даних Геоінформаційної системи управління лісовими ресурсами України «Ліспроект», місце вчинення незаконної порубки, знаходиться в межах земельної ділянки лісогосподарського призначення з кадастровим номером 0721855700:03:000:0448 та в межах 5 виділу 43 кварталу Цуманського лісництва ДП «Цуманське лісове господарство». 
Знаходження 5 виділу 43 кварталу Цуманського лісництва ДП «Цуманське лісове господарство» у межах земельної ділянки з кадастровим номером 0721855700:03:000:0448 підтверджується також наданим ВО «Укрдержліспроект» витягом з картографічної бази даних ДП «Цуманський лісгосп» Цуманського лісництва 43 кварталу відповідно до матеріалів базового лісовпорядкування 2012 року. 
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, інформації Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером 0721855700:03:000:0448 площею 36,4000 га належить до земель лісогосподарського призначення, цільове призначення « 09.01. Для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг», знаходиться в адміністративних межах Цуманської територіальної громади Луцького району, перебуває у державній власності та у постійному користуванні ДСГП «Ліси України» як правонаступника прав і обов`язків філії «Ківерцівське лісове господарство», на підставі розпорядження голови Волинської обласної військової адміністрації від 31.03.2023 №154 «Про надання земельних ділянок у постійне користування». 
При цьому, особу (осіб), яка здійснила (здійснили) незаконні порубки дерев у ході досудового розслідування кримінального правопорушення не встановлено, тому збитки завдані інтересам держави мають бути відшкодовані постійним лісокористувачем – Державним спеціалізованим лісогосподарським підприємством «Ліси України».
Згідно статті 1 Лісового кодексу України (далі – ЛК України) ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.
Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. 
Відповідно до ст.ст. 16 , 17 ЛК України право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами. У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. 
У постійне користування ліси на землях комунальної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створені спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. 
Ліси надаються в постійне користування на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень. 
Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. 
Згідно ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. 
Частиною першою статті 126 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. 
Таким чином, з урахуванням наведеного, земельна ділянка, на якій відбулася незаконна порубка, на даний час перебуває у постійному користуванні ДСГП «Ліси України». При цьому, Відповідач, за матеріалами базового лісовпорядкування проведеного Українським лісовпорядним проектним виробничим об`єднанням ВО «Укрдержліспроект» у 2013 році на вказаних лісових масивах здійснює лісогосподарську діяльність. 
Відповідно до ст. 5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" (далі - Закон) державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси. 
Статтею 40 Закону передбачено, що використання природних ресурсів громадянами, підприємствами, установами та організаціями здійснюється з додержанням обов`язкових екологічних вимог. 
У той же час ст. 41 Закону встановлює економічні заходи забезпечення охорони навколишнього природного середовища, зокрема, передбачає відшкодування в установленому законом порядку збитків, завданих порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища. 
Відповідно до приписів ст. ст. 68, 69 Закону порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі. 
Статтею 105 ЛК України визначено, що особи, винні у порушенні лісового законодавства, зокрема, у: незаконному видобуванні та пошкодженні дерев і чагарників, порушенні порядку заготівлі та вивезення деревини, порушенні інших вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, несуть встановлену законом дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність.
Відповідно до ст. 107 ЛК України підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, завдану ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України. 
Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю. 
Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди втілено в ст. 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. 
Підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти як неправомірність поведінки особи, вина завдавача шкоди, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. 
Відшкодування майнової шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю. 
Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння особи, яка завдала шкоду. 
Винне діяння – це усвідомлений, вольовий вчинок людини, зовні виражений у формі дії (активного поводження) або бездіяльності (пасивного поводження). 
Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. 
Бездіяльність – це пасивна форма поведінки особи, що полягає у невчиненні нею конкретної дії (дій), які вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах. 
Бездіяльність тотожна дії за своїми соціальними та юридичними властивостями, тобто вона суспільно небезпечна і протиправна, є свідомим і вольовим актом поведінки людини. 
Бездіяльність відрізняється від дії зовнішньою, фізичною стороною. При бездіяльності особа не робить певної дії, яку вона за даних конкретних умов повинна була і могла вчинити для запобіганню шкоди охоронюваним законом суспільним відносинам. 
Наявність реальної можливості діяти певним чином полягає в тому, що особа в даній конкретній ситуації мала реальну можливість діяти, тобто виконати активні дії і запобігти тим самим злочинним наслідкам. При оцінці можливості (чи неможливості) виконати покладені на особу обов`язки слід враховувати конкретну обстановку, умови місця і часу, зміст обов`язків, покладених на особу. Враховуються і її суб`єктивні можливості щодо виконання необхідних дій. 
У спірних деліктних правовідносинах на Позивача покладається обов`язок довести належними та допустимими доказами факт заподіяння шкоди та її розмір, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та наявність причинно наслідкового зв`язку між також поведінкою та заподіяною шкодою. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди. 
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного суду від 15.02.2018 у справі № 927/1096/16, від 27.03.2018 у справі № 909/1111/16, від 09.08.2018 у справі № 909/976/17, від 20.08.2018 у справі № 920/1293/16, від 23.08.2018 у справі № 917/1261/17, від 20.09.2018 у справі № 909/495/17, від 20.12.2018 у справі № 909/1193/17, 20.12.2018 у справі № 924/12/18, 07.06.2019 у справі № 914/1960/17, від 22.07.2019 у справі № 909/374/18, що стосуються вирішення спорів про стягнення з постійних лісокористувачів шкоди, заподіяної самовільною порубкою дерев. 
Разом з тим, у відзиві на позов Відповідач ніяким чином не обґрунтовує та не доводить ніякими доказами відсутність його вини у заподіянні шкоди. 
За змістом ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Згідно положень ч. ч. 1, 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. 
Як слідує із ст. 1166 Цивільного кодексу України, відшкодування шкоди можливе за таких умов: 
1)завдано шкоди особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи; 
2)дії або бездіяльність, якими завдана шкода, є неправомірними; 
3)причинний зв`язок між протиправними діями правопорушника і шкодою, яка виникла; 
4) вина особи, яка завдала шкоду. 
При цьому діє презумпція (припущення) вини порушника: якщо потерпілий довів наявність шкоди, то боржник має довести відсутність своєї вини. 
Для виникнення обов`язку відшкодування шкоди ступінь вини порушника значення не має. 
Матеріалами справи підтверджено та не оспорюється відповідачем факт вчинення незаконної порубки дерев на земельній ділянці, що перебуває у його постійному користуванні, а також факт реєстрації кримінального провадження. 
Також матеріалами справи підтверджено, що на час виявлення незаконної порубки лісу правопопередники даного лісогосподарського підприємства здійснювали управлінські, організаційно-розпорядчі та господарські заходи з організації належної охорони лісу та недопущення самовільних та незаконних порубок на території лісового фонду підприємства.
Факт вчинення вказаного кримінального правопорушення свідчить про те, що такі заходи не були достатніми і не змогли забезпечити збереження лісу. 
Аналогічна правова позиція дотримується у постановах Верховного Суду у справах №906/366/20 від 24.02.2021, №920/1106/17 від 20.02.2020, № 927/1096/16 від 15.02.2018, № 906/133/18 від 09.12.2019, № 909/1111/16 від 27.03.2018, №924/12/18 від 20.12.2018, №920/1293/16 від 20.08.2018,№ 917/1261/17 від 23.08.2018, у справі № 925/382/17 від 19.09.2018. 
У відзиві Відповідач зазначає, що виявлення незаконного вирубування двох дерев породи «сосна» відбулося саме посадовими особами ДП «Ліси України», які повідомили про подію правоохоронні органи, що свідчить про повноту вжитих заходів на захист лісу.
Водночас, відповідно до рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.02.2021 № 906/366/20 факт виявлення незаконної рубки лісу та відсутність безпосередньо у Відповідача, як особи, зобов`язаної здійснювати контроль за збереженням лісів, будь-якої інформації з приводу даного факту та своєчасного його виявлення свідчить про наявність вини Відповідача щодо неналежної охорони лісу (бездіяльність), внаслідок чого скоєно незаконне вирубування лісу. 
Таким чином, незважаючи на факт виявлення незаконної порубки лісу працівниками Відповідача, така порубка все ж була ними допущена , що призвело до знищення лісу та, в свою чергу, свідчить про неналежне виконання обов`язків з охорони лісу Відповідачем. Таким чином, Відповідач, як постійний лісокористувач, допустивши протиправну бездіяльність у вигляді невчинення дій, направлених на забезпечення охорони і збереження лісу від незаконного вирубування на підвідомчій йому території земель лісового фонду, діяв неправомірно, що призвело до незаконного вирубування невстановленими особами дерев.
При цьому, ДП "Ліси України" не надано до відзиву доказів, які б підтверджували, що шкода завдана не з вини Відповідача. 
Саме неналежне виконання ДП "Ліси України" встановлених законодавством обов`язків безумовно свідчить про причинно-наслідковий зв`язок між протиправною бездіяльністю та шкодою, що завдана навколишньому природному середовищу у вигляді порубки дерев.
Разом із цим, неналежне виконання ДП "Ліси України" своїх обов`язків з охорони лісу свідчить також про вину заподіювача шкоди. 
Таким чином, в даному випадку наявні всі елементи складу цивільного правопорушення, вчиненого ДП "Ліси України", передбаченого ст. 1166 Цивільного кодексу України. 
Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. 
Отже, позивач не повинен доводити наявність вини відповідача у заподіянні шкоди навколишньому природному середовищу, навпаки, відповідач повинен довести, що у діях його працівників відсутня вина у заподіянні шкоди. 
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного суду від 20.12.2018 у справі № 924/12/18, від 07.06.2019 у справі №914/1960/17, від 09.08.2018 у справі № 909/976/17, від 20.12.2018 у справі № 909/1193/17, від 22.07.2019 у справі №909/374/18 та інших при вирішенні спорів про стягнення з постійних лісокористувачів шкоди, заподіяної самовільною порубкою дерев. 
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 19 ЛК України постійні лісокористувачі зобов`язані забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку. 
Згідно з ст. 63 ЛК України ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. 
Відповідно до п. 5 ст. 64 ЛК України підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані, зокрема, здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.
Згідно з ч. 1 ст. 86 ЛК України організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб. 
Отже, організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних порубок та інших пошкоджень, покладається, зокрема, на постійних лісокористувачів – ДП «Ліси України». 
Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 89 ЛК України охорону і захист лісів на території України здійснюють державна лісова охорона, яка діє у складі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань лісового господарства та підприємств, установ і організацій, що належать до сфери їх управління. 
Згідно зі ст. 90 ЛК України основними завданнями державної лісової охорони є: здійснення державного контролю за додержанням лісового законодавства; забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок, захист від шкідників і хвороб, пошкодження внаслідок антропогенного та іншого шкідливого впливу. 
Наказом Державного агентства лісових ресурсів України №206 від 24.06.2025 затверджено Статут Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в новій редакції (далі – Статут). 
Відповідно до п. 3.2.2. Статуту основними напрямами діяльності ДСГП «Ліси України» є, зокрема, забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок, шкідників і хвороб, пошкодження внаслідок антропогенного та іншого шкідливого впливу. 
Згідно з п. 7.2. Статуту ДСГП «Ліси України» забезпечує охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей; дотримується правил і норм використання лісових ресурсів; здійснює ведення лісового господарства на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснюють використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення. 
Земельна ділянка, на якій відбулась незаконна порубка 2 дерев породи «сосна звичайна», відноситься до природо заповідного фонду відповідно до охоронного зобов`язання № 215/2 від 03.12.2013 та згідно Проєкту організації Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща», охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів і об`єктів (Том ІІ, стор. 246), відповідно до таблиці 3.2.1. Функціонального зонування Парку. 
Цим охоронним зобов`язанням ДП «Цуманське лісове господарство» передається під охорону та дотримання встановленого режиму територія Ківерцівський національний парк «Цуманська пуща».
Відповідно до охоронного зобов`язання землекористувач забезпечує охорону та збереження території, що перебуває у його використанні. 
Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. 
Частиною 3 ст. 7Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що на таких землях забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.
Відповідно до ст. 91 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» спеціальне використання природних ресурсів у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду здійснюється в межах ліміту та на підставі дозволу на спеціальне використання природних ресурсів у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду; перелік встановлених цим Законом видів використання природних ресурсів у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду і порядок їх використання визначаються режимом територій та об`єктів природно заповідного фонду. 
На підставі системного аналізу положень ст. ст. 19, 63, 64, 86, 89, 90 ЛК України та всупереч п. п. 3.2.2., 7.2. Статуту ДСГП «Ліси України», останні, як постійні лісокористувачі, не забезпечили охорони та захисту лісів від незаконних порубок на підвідомчих їм територіях.
Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо, хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу. 
Таким чином, обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, у тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев. 
Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді не вчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами. 
Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2009 № 976 затверджено Положення про державну лісову охорону, лісову охорону інших постійних лісокористувачів та власників лісів (далі – Положення), яким передбачене наступне. 
Державна лісова охорона (далі – держлісоохорона) діє у складі Держлісагентства, Республіканського комітету Автономної Республіки Крим з питань лісового і мисливського господарства, обласних управлінь лісового та мисливського господарства і підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Держлісагентства. 
Метою діяльності держлісоохорони, лісової охорони інших постійних лісокористувачів та власників лісів є здійснення правових, лісоохоронних та інших заходів, спрямованих на збереження, розширене відтворення, невиснажливе використання лісових ресурсів та об`єктів тваринного світу. 
Відповідно до ст. 3 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать Земельному кодексу України. 
У той же час статтею 5 ЛК України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Відтак застосування норм земельного та лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення має базуватися на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки.
Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин мають визначатись згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду. 
Основним елементом правового статусу земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом ст. 63 ЛК України полягає в здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. 
Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (п. "б" ч.1 ст.164 ЗК України).
З огляду на це однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв`язок їх використання з лісокористуванням (правова позиція ВСУ з постанови від 27.01.2015, справа №21-570а14). 
Враховуючи норми вищевказаного законодавства та положення ст.ст. 105, 107 ЛК України, ст.ст. 68, 69 Закону, філія «Ківерцівське лісове господарство», правонаступником якого являється ДСГП «Ліси України», допустивши протиправну бездіяльність у вигляді невчинення дій, направлених на забезпечення охорони і збереження лісу від незаконної порубки на підвідомчій йому території земель лісового фонду, діяв неправомірно, що призвело до незаконної рубки невстановленими особами дерев породи «сосна», а відтак, ДСГП «Ліси України» на виконання вимог чинного законодавства притягуються до відповідальності за порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, тобто до відшкодування шкоди, заподіяну внаслідок допущення ним незаконної вирубки дерев у сумі 309 207,84 грн (правові позиції, висловлені КГС/ВС у постановах від 20.12.2018 справа №924/12/18, від 24.04.2018 справа №910/6277/16, від 15.02.2018 справа №927/1096/16, від 20.08.2018 справа №920/1293/16, від 20.02.2020 справа №920/1106/17 та у постанові ОП КГС/ВС від 09.08.2018 у справі № 909/976/17). 
Отже, з огляду на вищенаведені вимоги законодавства, судову практику, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а також постійні лісокористувачі, вина яких полягає у допущенні та не перешкоджанні їх працівниками незаконному вирубуванню лісових насаджень (пошкодженню дерев) внаслідок неналежного виконання ними своїх службових обов`язків. 
Тобто проявом їх протиправної бездіяльності є незабезпечення працівниками постійних лісокористувачів охорони і захисту лісів, внаслідок чого відбувається вирубування дерев (пошкодження дерев) третіми (невстановленими) особами. 
Аналогічні висновки КГС/ВС при розгляді цієї категорії справ містяться й у постановах від 23.08.2018 справа №917/1261/17, від 20.09.2018 справа №909/495/17, від 07.06.2019 справа №914/1960/17 та у постанові ОП КГС/ВС від 09.08.2018 у справі № 909/976/17). 
Крім того, забезпечуючи єдність судової практики у застосуванні норм матеріального права, зокрема, ст. ст. 19, 63, 64, 105, 107 ЛК України, ст. 1166 Цивільного кодексу України, Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду в постановах від 15.02.2018 (справа №927/1096/16), від 20.02.2020 (справа № 920/1106/17) та інших вказав, що організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на постійних лісокористувачів. Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому не важливо, хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення постійним лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній постійному лісокористувачу ділянці лісу.
Крім цього, як зазначив Верховний Суд у постанові від 28.09.2023 у справі №973/32/23 "…Статутом ДП "Борзнарайагролісгосп" визначено цілі та обов`язки підприємства з охорони лісу, а відсутність визначеного чіткого переліку заходів не звільняє відповідача від необхідності та не спростовує можливості виконання ним комплексу заходів, необхідних і достатніх для виконання покладених на нього обов`язків. Суд вказує, що законодавством про охорону навколишнього природного середовища передбачено дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність за порушення лісового законодавства, які мають різні підстави застосування до особи правопорушника. У цій справі підставою позову є наявність складу цивільного правопорушення у діях лісокористувача щодо незабезпечення ним охорони і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території та допустив самовільну вирубку лісу. Така правова позиція узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 18.02.2019 у справі № 926/869/18, від 30.11.2021 у справі № 926/2174/20. Отже, наявність вироку у кримінальному провадженні щодо притягнення осіб за незаконну порубку лісу не є визначальним для покладення на лісокористувача цивільно-правової відповідальності на підставі ст. 1166 ЦК України." 
Верховний Суд у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 27.03.2024 у справі № 908/65/23 підкреслив важливість відповідального використання та охорони лісових ресурсів, що є критичним для сталого розвитку та екологічної безпеки України. 
У справі про незаконну вирубку лісу суд підтвердив відповідальність постійних лісокористувачів за стан лісових насаджень та визнав правомірним стягнення збитків з ДП "Ліси України", яке виступило правонаступником попереднього лісогосподарського підприємства. 
Враховуючи наведене, саме постійний лісокористувач - ДП "Ліси України" має понести відповідальність у вигляді відшкодування збитків, завданих інтересам держави внаслідок незаконної порубки дерев третіми особами. 
При цьому, проведеним 13.06.2023 оглядом місця події ділянки лісу, яка відноситься до 43 кварталу 5 виділу, зафіксовано факт незаконної порубки 2 дерев породи «сосна звичайна». 
Процес незаконної рубки 2 дерев мав тривалий характер, потребував значних часових затрат та використання відповідної техніки, а отже - не був миттєвою подією. Проте, попри тривалість вчинення правопорушення, воно не було своєчасно виявлено чи припинено відповідачем, що свідчить про відсутність належного, систематичного та ефективного контролю за станом охорони лісового фонду на спірній ділянці. А тому, саме нездійснення постійним лісокористувачем обов`язків по охороні лісових масивів має наслідком вчинення вказаної незаконної порубки невстановленими особами. 
Таким чином, обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, в тому числі у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев. 
Те, що чинне законодавство не містить конкретного та вичерпного переліку заходів, які має вживати постійний лісокористувач пояснюється тим, що саме підприємство, як професійний суб`єкт господарювання, зобов`язане самостійно розробляти та впроваджувати такий комплекс превентивних дій, який буде достатнім та ефективним для запобігання правопорушенням з урахуванням особливостей конкретного лісового господарства, його ландшафту та ризиків незаконних посягань третіх осіб. 
При цьому, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну лісових насаджень третіми рубку (пошкодження) (невстановленими) особами (аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 16.08.2022 у справі №925/1598/20, від 11.01.2024 у справі № 922/618/22, від 24.01.2024 у справі №907/449/22).
Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами. 
Відповідний правовий висновок із даного питання міститься у релевантній постанові ОП КГС ВС від 09.08.2018 у справі № 909/876/17.
У постанові від 19.02.2026 у справі №918/612/25 за позовом заступника керівника Рівненської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Зарічненської селищної ради Вараського району до державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про стягнення шкоди, завданої навколишньому природному середовищу внаслідок незаконної порубки дерев у розмірі прийшов до наступних висновків: 
« 55. Верховний Суд враховує, що охорона і захист лісів є складовою частиною діяльності відповідача, проте факт незаконної рубки дерев свідчить про неналежне виконання відповідачем обов`язку щодо здійснення заходів з охорони лісів від незаконних рубок. 
Таким чином, відповідач, як постійний лісокористувач, не дотримавши вимог законодавства в частині забезпечення охорони та захисту лісових насаджень допустив самовільну порубку, на підпорядкованій йому території, не забезпечив збереження не призначених для порубки дерев, не здійснив комплекс заходів, спрямованих на збереження лісів від незаконних порубок, не запобіг порушенням законодавства у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів. 
56. З наведеного вище вбачається, що господарськими судами була надана оцінка наявним у справі доказам у їх сукупності та встановлено наявність складу правопорушення: незаконної порубки дерев на відомчій відповідачу території, що свідчить про протиправність поведінки постійного лісокористувача; шкоди, розмір якої доказово підтверджено; причинно-наслідкового зв`язку шкоди з протиправною поведінкою відповідача, адже заподіяння збитків зумовлено невиконання ним обов`язку щодо здійснення заходів з охорони лісів від незаконних рубок.
57. Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про доведеність належними та допустимими доказами наявності складу цивільного правопорушення у діях лісокористувача щодо незабезпечення ним охорони і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, допущення самовільної вирубки лісу та наявності підстав для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності».
Отже, системний аналіз змісту положень п.1 ч. 2 ст. 19, п. 5 ст. 64 , ч.ч.1, 5 ст. 86 , п. 5 ч. 2 ст.105 та ст.107 ЛК України, а також актуальної судової практики з приводу відшкодування шкоди за незаконну вирубку лісу свідчить про те, що відповідач, як постійний лісокористувач, має нести відповідальність за порушення вимог щодо ведення лісового господарства, зокрема, за незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок на підвідомчій відповідачу території.
Таким чином, на підставі наведених вище норм лісового, земельного, цивільного законодавства ДСГП «Ліси України» зобов`язаний відшкодувати державі заподіяні внаслідок допущеної ним бездіяльності щодо незабезпечення заходів з охорони лісу збитки в сумі 309207,84 грн.
Відповідно до вимог ст. 47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», частина грошових стягнень за порушення норм і правил охорони навколишнього природного середовища та шкода, заподіяна порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища спрямовується до спеціально створених фондів охорони навколишнього природного середовища у відповідних місцевих бюджетах за місцем заподіяння екологічної шкоди, а відтак - до фондів органів місцевого самоврядування, в адміністративних межах яких розташовані земельні ділянки, де здійснювались незаконні поруби лісових ресурсів.
Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 29 Бюджетного кодексу України джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України в частині доходів (з урахуванням особливостей, визначених пунктом 1 частини другої статті 67 цього Кодексу-1 ), зокрема, є 30 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності. 
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 69-1 Бюджетного кодексу України до надходжень спеціального фонду місцевих бюджетів належать 70 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, в тому числі: до сільських, селищних, міських бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад - 50 відсотків, обласних бюджетів та бюджету Автономної Республіки Крим 20 відсотків, бюджетів міст Києва та Севастополя - 70 відсотків. 
Таким чином, частина грошових стягнень за порушення норм і правил охорони навколишнього природного середовища та шкода, заподіяна порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища спрямовується до спеціально створених фондів охорони навколишнього природного середовища у відповідних місцевих бюджетах за місцем заподіяння екологічної шкоди, і в подальшому спрямовується на фінансування заходів з відтворення та охорони навколишнього природного середовища, оскільки несплата порушниками нарахованих збитків ставить під загрозу можливість проведення заходів з відновлення навколишнього природного середовища у зв`язку із відсутністю джерел для їх фінансування. 
За загальним правилом застосування як договірної, так і деліктної відповідальності, що передбачено нормами ч. 2 ст. 614 , ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України , встановлюється презумпція вини правопорушника. Тобто позивач не повинен доводити наявність вини відповідача у заподіянні шкоди навколишньому природному середовищу, а навпаки, відповідач повинен довести, що у діях його працівників відсутня вина у заподіянні шкоди (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого Господарського суду України №907/556/15 від 09.02.2016). 
Враховуючи наведене, встановлено, що організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на постійних лісокористувачів. 
Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому не важливо, хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення постійним лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній постійному лісокористувачу ділянці лісу. 
Аналогічні правові позиції дотримано у постановах Верховного Суду у справах №906/366/20 від 24.02.2021, №920/1106/17 від 20.02.2020, №927/1096/16 від 15.02.2018, №906/1338/18 від 09.12.2019, №909/1111/16 від 27.03.2018, №924/12/18 від 20.12.2018, №920/1293/16 від 20.08.2018, №917/1261/17 від 23.08.2018, у справі № 925/382/17 від 19.09.2018. 
Відповідно до рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.02.2021 №906/366/20 факт виявлення незаконної рубки лісу та відсутність безпосередньо у відповідача, як особи, зобов`язаної здійснювати контроль за збереженням лісів, будь-якої інформації з приводу даного факту та своєчасного його виявлення свідчить про наявність вини відповідача щодо неналежної охорони лісу (бездіяльність), внаслідок чого скоєно незаконне вирубування лісу. Таким чином, відповідач, як постійний лісокористувач, допустивши протиправну бездіяльність у вигляді невчинення дій, направлених на забезпечення охорони і збереження лісу від незаконного вирубування на підвідомчій йому території земель лісового фонду, діяв неправомірно, що призвело до незаконного вирубування невстановленими особами дерев. 
Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. 
У відповідності до приписів ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами. 
Згідно вимог ст. 142 Конституції України природні ресурси, які перебувають у власності територіальних громад, є складовою частиною матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування. Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема на землю та природні ресурси ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Відповідно до ст. 1 ЛК України ліси є її національним багатством. Усі ліси на території України, незалежно від форми власності, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.
Основним завданням законодавства про охорону навколишнього природного середовища згідно ст. ст. 1, 5 Закону є збереження природних ресурсів у тому числі лісів.
Статтею 15 Закону визначено, що місцеві ради в межах своєї компетенції здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.
Збитки, завдані внаслідок незаконної порубки лісових ресурсів, у відповідності до ст. 47 Закону п. 7. ч. 3 ст. 29 кодексу України та п. 4 ч. 1 та ст. 69-1 Бюджетного , підлягають стягненню та зарахуванню до місцевого фонду охорони навколишнього природного середовища відповідних сільських рад, на території яких вчинено правопорушення, для подальшого перерозподілу у автоматичному режимі між бюджетами відповідних рівнів. 
Згідно з ч.1 ст. 69-1 Бюджетного Кодексу України до надходжень спеціального фонду місцевих бюджетів належать 70 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, в тому числі: до бюджетів місцевого самоврядування ( крім бюджетів міст Києва та Севастополя) – 50 відсотків, обласних бюджетів та бюджету Автономної Республіки Крим – 20 відсотків, бюджетів міст Києва та Севастополя – 70 відсотків. 
Главою IV "Порядку казначейського обслуговування доходів та інших надходжень державного бюджету", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.01.2013 №43, передбачено, що платежі, які відповідно до Бюджетного Кодексу України та Закону України "Про державний бюджет України" є джерелами формування спеціального фонду державного бюджету в частині надходжень, крім власних надходжень, бюджетним установам зараховуються на відповідні рахунки, відкриті в Казначействі України та Головних управліннях Казначейства, відповідно до законодавства на ім`я органу Казначейства в розрізі територій та кодів бюджетної класифікації. 
Таким чином, оскільки частина грошових стягнень за порушення норм і правил охорони навколишнього природного середовища та шкода, заподіяна порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, спрямовується до спеціально створених фондів охорони навколишнього природного середовища у відповідних місцевих бюджетах за місцем заподіяння екологічної шкоди і в подальшому спрямовується на фінансування заходів з відтворення та охорони навколишнього природного середовища, то несплата порушниками нарахованих збитків ставить під загрозу можливість проведення заходів з відновлення навколишнього природного середовища у зв`язку із відсутністю джерел для їх фінансування. 
Як вже було зазначено, згідно відомостей ДЗК земельна ділянка з кадастровим номером 0721855700:03:000:0448 площею 36,4000 га з цільовим призначенням «Для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг» знаходиться в адміністративних межах Цуманської ОТГ Луцького району Волинської області. Наведене, також підтверджується відомостями порталу «Ліспроект» та Національного геопорталу НІГД (скріншоти).
Таким чином, встановлено, що територія кварталу 43 виділу 5 Цуманського лісництва філія «Ківерцівське лісове господарство» (на даний час ДСГП «Ліси України»), у межах якого виявлено факт незаконної порубки деревини, перебуває в адміністративно-територіальних межах Цуманської селищної ради Луцького району Волинської області. 
Враховуючи наведене, наявні підстави для вжиття прокурором заходів представницького характеру в інтересах держави, так як шкода, заподіяна навколишньому природному середовищу внаслідок незаконної порубки деревини у розмірі 309207,84 грн., завдана місцевому бюджету Цуманської селищної ради Луцького району Волинської області, а факт невідшкодування такої шкоди призводить до недоотримання коштів місцевим бюджетом, що порушує інтереси територіальної громади.
Щодо правонаступництва прав та обов`язків ДП «Цуманське лісове господарство» та ДП "Ківерцівське лісове господарство", судом враховано наступне. 
На підставі наказів Державного агентства лісових ресурсів України від 04.10.2021 №603 «Про припинення державного підприємства «Цуманське лісове господарство», від 31.12.2021 №979 «Про затвердження передавального акту ДП «Цуманське лісове господарство» зазначене підприємство припинено шляхом його приєднання до ДП «Ківерцівське ЛГ» та усі активи і пасиви ДП «Цуманське лісове господарство» передано ДП «Ківерцівське ЛГ». 
Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Державне підприємство «Цуманське лісове господарство» (код 00991551) припинено шляхом реорганізації 17.10.2022, правонаступник – ДП «Ківерцівське лісове господарство» (код 00991551). 
Наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 04.11.2022 № 962 «Про припинення державного підприємства «Ківерцівське лісове господарство» та затвердження складу Комісії з припинення» припинено ДП «Ківерцівське лісове господарство» шляхом реорганізації, а саме – приєднання до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (ЄДРПОУ 44768034). 
Наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 09.01.2023 №69 затверджено передавальний акт ДП «Ківерцівське ЛГ» та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, всіх прав та обов`язків ДП «Ківерцівське ЛГ» після його припинення до ДСГП «Ліси України» (філія «Ківерцівське лісове господарство») переходить до ДП «Ліси України. 
Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Державне підприємство «Ківерцівське лісове господарство» (ЄДРПОУ 00991551) припинило свою діяльність 08.12.2023 на підставі реорганізації. 
Крім цього, 14.12.2022 утворено філію «Ківерцівське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» (ідентифікаційний код відокремленого підрозділу - 45003195). 
Наказом ДСГП «Ліси України» від 18.10.2024 №1869 «Про припинення філії «Ківерцівське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» припинено діяльність філії шляхом її закриття. Також, наказом ДСГП «Ліси України» від 31.12.2024 №2338 затверджено передавальний акт філії «Ківерцівське лісове господарство», яка координується Поліським лісовим офісом.
Згідно п. 1.4.77 Статуту ДСГП «Ліси України» (нова редакція), затвердженого наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 24.06.2025 №206, підприємство є правонаступником прав та обов`язків ДП «Ківерцівське лісове господарство» на підставі наказу Державного агентства лісових ресурсів України від 04.11.2022 №962. 
Згідно наказу ДП "Ліси України" від 30.09.2024 № 1665 "Про створення філії "Поліський лісовий офіс" державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" створено філію "Поліський лісовий офіс" державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України". Визначено її місцезнаходження: Україна, 43010, Волинська область, місто Луцьк, проспект Волі, 30. 
Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань філія "Поліський лісовий офіс" є відокремленим підрозділом юридичної особи – ДСГП «Ліси України», ідентифікаційний код 45601597. 
Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо філії "Ківерцівське ЛГ" ДП "Ліси України" на даний час вона не ліквідована, однак уже не здійснює будь-якої діяльності. 
Наказом Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 27.02.2026 № 190 затверджено Положення про філію «Поліський лісовий офіс» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (далі – Положення).
Відповідно до п. 1.1. Положення філія «Поліський лісовий офіс» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (далі – Філія) є відокремленим підрозділом державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».
Згідно з п. 3.1. Положення Філія є відокремленим підрозділом ДСГП «Ліси України», який не має статусу юридичної особи. Філія діє від імені ДСГП «Ліси України» та в його інтересах, здійснює делеговані ДСГП «Ліси України» функції відповідно до завдань та предмету діяльності ДСГП «Ліси України». 
Відповідно до п. 3.2. Положення Філія не підлягає державній реєстрації. Відомості про Філію вносяться до реєстраційної справи ДСГП «Ліси України» та включаються до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.
Згідно з п. 3.3. Положення Філія має окремий баланс. Показники окремого балансу відповідних форм фінансової звітності Філії включаються до балансу ДСГП «Ліси України» і відповідних форм фінансової звітності ДСГП «Ліси України». 
Відповідно до Статуту, який затверджений Державним агентством лісових ресурсів України від 21.06.2025 № 206 (нова редакція), Державне спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Ліси України» засноване на державній власності, створене відповідно до наказу Державного агентства лісових ресурсів України від 26.10.2022 № 804 та належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України. 
Згідно п. 3.1. Статуту, ДП «Ліси України», створене з метою ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання та відтворення лісів. 
Відповідно до п. 4.1. Статуту Підприємство є юридичною особою публічного права, заснованою на державній власності, функції з управління якою виконує Державне агентство лісових ресурсів. При цьому, ДП «Ліси України» може виступати позивачем, відповідачем, третьою особою в усіх судах (п. 4.10 Статуту). 
Поняття юридичної особи міститься у ч. 1 ст. 80 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), відповідно до якої, юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. 
Згідно із ч. 1 ст. 95 ЦК України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. 
Згідно з ч. 3 ст. 95 ЦК України філії та представництва не є юридичними особами. Зокрема, вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. 
Відповідно до ч. 4 ст. 95 ЦК України керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності або на іншій підставі, передбаченій законодавством іноземної держави, відповідно до якого утворено юридичну особу, відокремленими підрозділами якої є такі філії та представництва. 
Разом з цим, в пункті 5 Розділу «Рух справи» постанови об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 14.09.2020 у справі № 296/443/16-ц зазначено, що при реорганізації юридичної особи шляхом злиття, приєднання та перетворення (універсальне правонаступництво) факт настання правонаступництва безпосередньо пов`язаний з моментом передання прав та обов`язків від правопопередника до правонаступника. У вирішенні питань, пов`язаних з таким правонаступництвом, необхідно здійснювати аналіз доказів переходу відповідних прав і обов`язків на майно (майнові права). Під час такої реорганізації юридичної особи передання майна, прав та обов`язків від правопопередника до правонаступника здійснюється на підставі передавального акта (іншого документу, який підтверджує передачу правонаступнику всіх активів та пасивів, прав та обов`язків). Момент переходу прав і обов`язків до правонаступника визначається днем підписання передавального акта, і тому може не співпадати у часі з моментом завершення реорганізації юридичної особи, тобто внесенням запису про припинення юридичної особи до державного реєстру. Аналогічні по суті висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду 12 грудня 2019 року у справі № 227/1240/17 (провадження № 61 28847свп18), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 756/8927/15-ц (провадження № 61-4299св19).
Наведе також узгоджується з п. 7.27 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суд від 08.02.2023 у справі № 910/16900/19, згідно з яким для вирішення питання щодо можливості процесуального правонаступництва суд у кожному конкретному випадку має аналізувати фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права, зокрема відомості первинних документів, які підтверджують факт вибуття особи з матеріального правовідношення, перехід її прав та обов`язків до іншої особи правонаступника. Близька за змістом правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду від 04.11.2020 у справі № 922/817/18.
Отже, всі права ДП «Цуманське лісове господарство» перейшли до ДП «Ківерцівське лісове господарство», в подальшому – філії «Ківерцівське лісове господарство» та перейшли до Відповідача - ДСГП «Ліси України».
Твердження відповідача про відсутність реальної можливості забезпечувати охорону лісу у зв`язку із введенням воєнного стану, комендантської години, обмеженою тривалістю робочого часу працівників та значною площею лісових масивів не спростовують покладеного на ДП «Ліси України» обов`язку щодо охорони і збереження лісу. 
Відповідно до ст. ст. 19, 63,86,89 ЛК України постійні лісокористувачі зобов`язані забезпечувати охорону лісів від незаконних рубок, а також здійснювати комплекс заходів, спрямованих на їх збереження та захист. Як вже зазначалось Верховний Суд у своїй усталеній практиці неодноразово зазначав, що саме на постійного лісокористувача покладається обов`язок організації належної охорони лісу, а факт вчинення незаконної порубки свідчить про неналежне виконання такого обов`язку. 
Саме по собі посилання відповідача на значну площу лісових масивів, недостатньою кількістю працівників чи складність контролю за територією не є підставою для звільнення від відповідальності, оскільки такі обставини пов`язані із господарською діяльністю постійного лісокористувача та повинні враховуватись ним при організації системи охорони лісу. 
Аналіз ст.ст. 19, 63, 86, 89 ЛК України дає підстави для висновку, що обов`язок охорони лісу має активний характер та не обмежується формальним закріпленням лісових ділянок за лісокористувачем. 
Статтею 89 ЛК України прямо передбачає обов`язок державної лісової охорони забезпечувати охорону лісів від незаконних рубок та інших порушень діючого законодавства. 
При цьому доводи відповідача про неможливість здійснення охорони лісу під час комендантської години є безпідставними, оскільки, у разі необхідності, останній був зобов`язаний організувати отримання відповідних перепусток, зміну графіків чергувань, патрулювання або інші організаційні заходи для належного виконання покладених законом функцій. 
Посилання відповідача на те, що словосполучення «зобов`язаний охороняти» відносно території лісу не встановлює конкретного обов`язку, також є необґрунтованим, оскільки обов`язок із забезпечення охорони поширюється саме на лісові ділянки, передані постійному лісокористувачу (ДП «Ліси України») у користування та закріплені за ним у встановленому законом порядку.
Як вже зазначалось, із системного аналізу положень ЛК України вбачається, що постійний лісокористувач несе відповідальність за належну організацію охорони усієї переданої йому території лісового фонду незалежно від її площі, складності доступу чи інших організаційних факторів. 
Таким чином, наведені відповідачем обставини фактично зводяться до спроби виправдати власну неналежну організацію охорони лісу та бездіяльність щодо виконання покладених законом обов`язків. 
Посилання на воєнний стан, комендантську годину, значну площу лісових масивів, обмежений робочий час працівників чи інші організаційні труднощі не свідчать про відсутність обов`язку із забезпечення охорони лісу, а навпаки, підтверджують, що відповідачем не було вжито достатніх заходів для забезпечення незаконним рубкам на підвідомчій території.
Щодо повноважень та обов`язків Відповідача, Органу прокуратури, правоохоронного органу та висновків про їх виконання. 
Відповідачем всупереч положенням ст.ст. 19, 69 Лісового кодексу України не забезпечено належну охорону, збереження та відтворення лісових насаджень. 
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постановах від 20.09.2020 у справі № 920/1106/17, від 20.09.2018 у справі № 909/495/17, від 09.08.2018 у справі № 909/976/17, від 15.02.2018 у справі № 927/1096/16, порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу. 
Обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, в тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев. Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами. 
Прокуратурою подано вказану позовну заяву не через не встановлення органом досудового розслідування осіб винних у незаконній рубці дерев, а саме оскільки внаслідок бездіяльності постійного лісокористувача ДСГП «Ліси України», останнім не забезпечено ефективного комплексу всіх заходів, спрямованих на збереження лісів, незадовільного стану здійснення контролю за охороною та захистом лісів, невжиття заходів із боротьби з незаконними рубками, та порушення лісового законодавства з боку постійного лісокористувача, зокрема ст. ст. 89, 90 ЛК України. 
Відповідач зазначає, що на підставі постанови КМУ від 10.05.2022 № 575 «Про затвердження спеціальних такс для обчислення розміру, заподіяної порушенням законодавства про природно-заповідний фонд», на підставі якої зроблено розрахунок заподіяної шкоди, передбачає розрахунок шкоди завданої незаконним вирубуванням та пошкодженням дерев, а не шкоди завданої внаслідок незабезпечення лісокористувачем збереження лісів і лісових насаджень. Така постанова не визначає ступінь відповідальності підприємств, установ, організацй, що здійснюють охорону лісових насаджень.
У даному випадку шкода у сумі 309 207,84 грн обрахована не як відповідальність ДСГП «Ліси України» за безпосереднє здійснення незаконної порубки, а як шкода, завдана державі внаслідок неналежного виконання постійним лісокористувачем покладених на нього обов`язків щодо охорони, захисту та збереження лісів.
Сам факт незаконної порубки є подією, внаслідок якої державі заподіяно шкоду, тоді як підставою відповідальності ДСГП «Ліси України» є допущена протиправна бездіяльність щодо забезпечення охорони лісу та недопущення незаконних порубок. 
Отже, незалежно від того, чи здійснював лісокористувач незаконну порубку безпосередньо, чи допустив її внаслідок неналежної охорони лісу, розмір шкоди, завданої державі незаконним вирубуванням дерев, визначається відповідно до постанови КМУ від 10.05.2022 № 575 «Про затвердження спеціальних такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної порушенням законодавства про природно заповідний фонд».
Щодо відсутності акту перевірки за результатами проведеної планової чи позапланової перевірки Державної екологічної інспекції, судом враховано наступне. 
На думку відповідача, відсутність акту перевірки за результатами проведеної планової чи позапланової перевірки Державної екологічної інспекції свідчить про не доведення факту порушення вимог природоохоронного законодавства. 
Державна екологічна інспекція Волинської області проводить заходи державного нагляду (контролю), керуючись Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».
Планові заходи здійснюються відповідно до річних планів, що затверджуються органом державного нагляду (контролю) не пізніше 1 грудня року, що передує плановому. 
Позапланові заходи проводяться лише за заявою суб`єкта господарювання про здійснення заходу державного нагляду (контролю) за його бажанням; при виявленні та підтвердженні недостовірності даних, заявлених суб`єктом господарювання у документі обов`язкової звітності; для перевірки виконання суб`єктом господарювання приписів, розпоряджень; за зверненням фізичних осіб, посадових осіб органів місцевого самоврядування про порушення, що спричинило шкоду її (їхнім) правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю, у разі неподання суб`єктом господарювання документів обов`язкової звітності за два звітні періоди підряд без поважних; за дорученням Прем`єр-міністра України та при настанні аварії, смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку або професійного захворювання, що було пов`язано з діяльністю суб`єкта господарювання. 
Окрім цього, позитивною є судова практика у подібних правовідносинах, у яких суди визнавали належним та допустимим доказом висновок експертизи та/або нараховану шкоду контролюючим органом у межах кримінального провадження (постанови Верховного Суду від 15.02.2018 у справі № 927/1096/16 та від 24.02.2021 у справі № 906/366/20). 
Верховним Судом у постанові від 15.02.2018 у справі № 927/1096/16 зазначено, що акт органу державного нагляду (контролю) не є єдиною підставою для стягнення збитків, завданих навколишньому природному середовищу, і у випадку, коли перевірка контролюючим органом не проводилась, положення закону про організацію проведення перевірок не застосовується.
Відповідно до п. 79 постанови Верховного Суду від 18.05.2023 у справі № 914/669/22 такий доказ як акт перевірки Державної екологічної інспекції сам по собі не може бути єдиним чи вичерпним доказом підтвердження правопорушення природоохоронного законодавства. Подані сторонами докази, на підтвердження своїх вимог та заперечень, мають бути оцінені судами як окремо кожен так і в їх сукупності. 
Постановами Верховного Суду від 21.02.2024 у справі № 918/1130/22, від 12.09.2024 у справі № 907/181/22 та від 30.01.2025 у справі № 907/48/24 залишено в силі рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими задоволено позовні заяви прокурорів, докази до яких долучено з матеріалів кримінальних проваджень. 
Таким чином, наявність проведеної перевірки та складеного за її результатами акту перевірки не є єдиною підставою для нарахування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу та заявлення позовних вимог про стягнення такої
Щодо належності і допустимості судової експеризи та розрахунків заподіяної шкоди, судом враховано наступне. 
Згідно із ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 73 ГПК України ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Згідно із ч. 1 ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Згідно із ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18 та від 30.09.2021 у справі № 922/3928/20, саме суд має забезпечити право особи на справедливий суд (справедливу судову процедуру).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ у рішенні від 15.11.2007 у справі «Бандерський проти України», в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти, встановлені у експертному висновку є більш вірогідними за інші докази. 
Відповідно до ч. 2 ст. 98 ГПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. 
Статтею ст. 104 ГПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. 
Системний аналіз змісту вказаних норм процесуального законодавства свідчить, що висновок експерта є рівноцінним засобом доказування у справі, разом з іншими письмовими, речовими і електронними доказами, а оцінка його, як доказу, здійснюється судом у сукупності з іншими залученими до справи доказами за загальним правилом ст. 86 ГПК України. 
При вирішенні господарських спорів може бути досліджено і висновок судової експертизи, який було проведено в межах провадження іншої справи, в тому числі цивільної, кримінальної, адміністративної. Такий висновок судової експертизи оцінюється господарським судом у вирішенні господарського спору на загальних підставах як доказ зі справи, за умови, що цей висновок містить відповіді на питання, які виникають у такому спорі і поданий до господарського суду в належним чином засвідченій копії. 
Чинне процесуальне законодавство, не встановлює заборону щодо використання під час розгляду цивільної справи доказів, отриманих в межах інших проваджень (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2021 у справі № 461/3675/17). Тобто докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як доказ у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. Достовірність і достатність таких доказів суд оцінює з урахуванням обставин конкретної справи. Така позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18. 
Відповідно до матеріалів справи, 13.06.2023 інженером відділу охорони та захисту лісу (далі – ОЗЛ) філії «Ківерцівське ЛГ» ДСГП «Ліси України» Аршуліком В.М., за участю інженера ОЗЛ Охочого М.С., майстра лісу Цуманського лісництва Колбуна П.П., інспектора НПП Шульгача В.В., складено Акт огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства, відповідно до якого виявлено незаконну порубку 2 сироростучих дерев породи «сосна звичайна» в кварталі 43 виділі 5 Цуманського лісництва (ПЗФ НПП Цуманська пуща) з діаметрами пнів 41 см та 42 см.
В акті огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 13.06.2023, складеного представниками відповідача, зазначено кількість зрізаних дерев, їх діаметр та проведено розрахунок заподіяної шкоди лісовому господарству на загальну суму 309 207,84 грн. 
Слідчими поліції огляд місця події проводився за участю представника відповідача – майстра лісу Цуманського лісництва Колбуна П.П., про що зазначено в протоколі огляду місця події від 13.06.2023. 
У межах досудового розслідування кримінального провадження №12023030590000352 від 14.06.2023, Волинським відділенням Львівського науково дослідного інституту судових експертиз проведено інженерно- екологічну експертизу, висновок якої додано до позовної заяви. 
Згідно висновку експерта від 16.04.2025 №1669-Е, експертом документально та розрахунково підтверджено розмір шкоди заподіяної внаслідок незаконної порубки 2 сироростучих дерев породи «сосна» у сумі 309 207,84 грн. 
Судовий експерт, який проводив вказану експертизу, попереджений про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України. 
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про судову експертизу», судово експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної форми власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом. Тож, вказаний закон дозволяє залучати інших фахівців, в тому числі науковців із відповідної галузі, в даному випадку лісовпорядкування та лісової таксації. 
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про судову експертизу», судова експертиза це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду. 
Відтак, експертиза проведена у кримінальному провадженні за постановою слідчого, є судовою і її висновки оцінюються у сукупності з іншими доказами на загальних підставах відповідно до вимог ст. 86 ГПК України. 
Згідно з п. 1.2.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 №53/5 (далі - Інструкція) до основних видів (підвидів) експертиз належить інженерно-екологічна.
Відповідно до п. 11.1. вказаної Інструкції, об`єктом інженерно-екологічної експертизи є матеріальні і матеріалізовані джерела інформації, що містять фактичні дані про обставини надзвичайної екологічної ситуації, у тому числі речові докази, фрагменти місця події, устаткування, комунікації, засоби виробництва, що забезпечують екологічно-безпечне функціонування підприємства, а також будь-які інші обставини події, зафіксовані (описані, відображені у схемах, фотографіях, планах тощо) в матеріалах справи. 
Згідно п. 1.4. Інструкції, під час проведення експертиз (експертних досліджень) з метою виконання певного експертного завдання експертами застосовуються відповідні методи дослідження, методики проведення судових експертиз, а також нормативно-правові акти та нормативні документи (міжнародні, національні та галузеві стандарти, технічні умови, правила, норми, положення, інструкції, рекомендації, переліки, настановчі документи Держспоживстандарту України), а також чинні республіканські стандарти колишньої УРСР та державні класифікатори, галузеві стандарти та технічні умови колишнього СРСР, науково технічна, довідкова література, програмні продукти тощо. 
Визначення способу проведення експертизи (вибір певних методик (методів дослідження) належить до компетенції експерта. 
Враховуючи вищенаведене, судовий експерт при проведенні судової експертизи самостійно визначає методику та методи дослідження при проведенні експертизи, в тому числі наявна чи відсутня необхідність проведення такої на місці події або за місцезнаходженням об`єкта дослідження. 
Що стосується посилання представника відповідача на постанову Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 907/449/22, зокрема щодо обов`язкового проведення натурного обстеження експертом, слід зазначити наступне. 
Предметом позовних вимог прокурора у справі №907/449/22 є стягнення збитків, завданих незаконною порубкою дерев у межах кв. 34 вид. 8, 9 Мокрянського лісництва ДІ «Мокрянське ЛМІ ». 
Як доказ до позовної заяви долучено, зокрема, довідку про встановлення фактів незаконної порубки дерев в кв. 34 вид. 8, 9 Русько-Мокрянського лісництва ДП «Мокрянське лісомисливське господарство», складену державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища ДЕІ у Закарпатській області; відомості попневого переліку кварталу 34 виділів 8, 9 Русько-Мокрянського лісництва ДП «Мокрянське лісомисливське господарство» та інші докази, у яких значиться лише Русько-Мокрянського лісництва. 
Розрахунок розмірів збитків як спеціалістами Інспекції, так і експертом нараховано у межах Русько-Мокрянського лісництва. 
Прокурором у справі №907/449/22 надано докази, що свідчать про рубку у межах Русько-Мокрянського лісництва, однак підставами позову у цій справі була рубка у межах Мокрянського лісництва. 
Тому, у справі № 907/449/22 прокурором не доведено факт незаконної порубки лісу саме у межах Мокрянського лісництва. З огляду на зазначене, висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24.01.2024 у справі № 907/449/22 є нерелевантними до обставин даної господарської справи № 903/506/26. 
Відтак, висновок експерта Волинського відділення Львівського науково дослідного інституту судових експертиз від 16.04.2025 №1669-Е є належним, допустимим та достовірним доказом, яким підтверджено розмір заподіяної шкоди. 
Висновок судової інженерно-екологічної експертизи не є єдиним доказом, що підтверджує розмір шкоди, завданої внаслідок незаконної порубки дерев. 
До матеріалів справи долучено також протокол огляду місця події, акт огляду місця вчинення правопорушення, в якому уповноваженими працівниками відповідача, проведено розрахунок розміру шкоди, завданої внаслідок незаконної порубки дерева, які між собою не містять неузгодженостей. 
При цьому, розмір шкоди, встановлений висновком експерта, повністю відповідає розміру шкоди, який нараховано представниками відповідача. 
Як вже зазначалось, 13.06.2023 філією «Ківерцівське ЛГ» ДСГП «Ліси України» надано акт огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства, складеного та підписаного, зокрема інженером відділу охорони та захисту лісів філії «Ківерцівське ЛГ» Аршуліком В.М., майстром лісу Цуманського лісництва Колбуном П.П. 
Відповідно до Додатку до Положення про державну лісову охорону, лісову охорону інших постійних лісокористувачів та власників лісів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2009 № 976, лісничий та майстер лісу належать до посадових осіб лісової охорони постійного лісокористувача. При цьому, нормами вищевказаного Положення (п.7) вони уповноважені, зокрема, безперешкодно обстежувати в установленому законодавством порядку ліси, що перебувають у власності чи користуванні громадян і юридичних осіб; надсилати у відповідні державні органи матеріали про притягнення осіб, які порушили лісове законодавство або законодавство у галузі мисливського господарства та полювання, до дисциплінарної, адміністративної і кримінальної відповідальності; визначати за затвердженими таксами і методиками розмір збитків, завданих лісовому або мисливському господарству, та шкоди, заподіяної лісу внаслідок порушення законодавства у галузі мисливського господарства та полювання. 
Отже, посилання відповідача на те, що акти, складені посадовими особами ДП «Ліси України», у яких зафіксовано факт порушення лісового законодавства та діаметри незаконно зрізаних пнів, є недопустимими доказами, є безпідставними та спрямовані на уникнення цивільно-правової відповідальності у виді сплати збитків, завданих незаконною порубкою. 
Так, вказуючи на недопустимість документів, у яких зафіксовані заміри пнів, складених представниками самого ж відповідача, він веде себе недобросовісно та діє всупереч своїй попередній поведінці. 
Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що однією з основних засад законодавства є добросовісність, а дії учасників правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин.
Зокрема доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується на давньоримській максимі "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). По суті згаданий принцип римського права є вираженням equitable estoppel однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина спрямована на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище. В основі цієї доктрини є принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони. 
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 43 ГПК України, аналогічно частина перша статті 44 ЦПК України). 
Наведені висновки сформульовані зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.02.2025 у справі № 925/457/23 (провадження № 12-33гс24).
Ставлячи під сумнів подані Луцькою окружною прокуратурою докази (протокол огляду місця події від 13.06.2023 та «локальні акти, складені посадовими особами ДП «Ліси України») Відповідач не заперечує факту наявності незаконної порубки дерев на лісовій ділянці, яка перебуває у його постійному користуванні, а має на меті ухилитися від цивільно-правової відповідальності у виді сплати збитків, завданих незаконною порубкою дерев.
Щодо недоведення прокурором бездіяльності Цуманської селищної ради, відсутності доказів будь-яких заходів реагування щодо можливого неналежного виконання обов`язків Цуманської селищної ради, судом враховано наступне.
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, для підтвердження судом підстав для представництва прокурора інтересів держави в суді у випадку, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган, достатнім є дотримання прокурором порядку повідомлення, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру ", та відсутність самостійного звернення компетентного органу до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання такого повідомлення. 
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. 
Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру ", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.
Факт незвернення до суду суб`єкта владних повноважень з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства, та, відповідно, мав змогу захистити інтереси держави свідчить про те, що такий суб`єкт неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. 
Близький за змістом висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18. 
Враховуючи зазначені положення законодавства, з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в особі Цуманської селищної ради окружною прокуратурою листом від 24.04.2026 № 53 2441вих-26 повідомлено орган місцевого самоврядування про встановлення факту незаконної рубки деревини на території ради із зазначенням розміру завданої шкоди та необхідністю вжиття відповідних заходів реагування.
Цуманська селищна рада листом від 04.05.2026 № 495/03-11/2-26 повідомила окружну прокуратуру, що збитки, завдані порушенням законодавства про охорону навколишнього середовища, не відшкодовані, селищна рада самостійно із позовною заявою не завертатиметься та не заперечує щодо пред`явлення позову Луцькою окружною прокуратурою. 
Відповідний орган не заявив про необхідність додаткового часу для вивчення питання, збору доказів чи підготовки позову, а навпаки – фактично підтвердив небажання здійснювати відповідний захист. 
Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено обов`язок прокурора повідомити компетентний орган про виявленні порушення та надати йому можливість самостійно здійснити захист інтересів держави. 
Водночас закон не ставить можливість реалізації прокурором представницьких повноважень у залежність від попереднього застосування до органу місцевого самоврядування заходів прокурорського реагування чи обов`язкового надання повного обсягу доказів. 
Вирішальним у даному випадку є те, що компетентний орган, будучі обізнаним про наявність спірних правовідносин та можливе порушення інтересів держави, самостійно до суду не звернувся. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 у справі №903/129/18 вказала, що сам факт не звернення до суду суб`єкта владних повноважень з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
З огляду на викладене, у прокурора виникає законне право на звернення з позовом до суду з вимогою стягнення збитків, завданих ДП "Ліси України", здійснюючи надані законом функції, реалізуючи покладені на нього від імені держави повноваження по захисту державних інтересів.
Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов обґрунтованого висновку, що заявлені прокурором вимоги підлягають задоволенню в сумі 309207,84 грн.
У зв`язку із задоволенням позову на підставі ст. 129 ГПК України витрати, пов`язані з оплатою судового збору, слід покласти на відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. 
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").
Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.
Керуючись ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 256 ГПК України, суд,-
ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити.
2. Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (код ЄДРПОУ 44768034, Київська область, місто Київ, вул. Руставелі Шота, 9А, 01601) на користь Цуманської селищної ради (код ЄДРПОУ 04333885, Волинська обл., Луцький р-н, селище Цумань, вул. Грушевського, будинок 2, 45233) шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в сумі 309207,84 грн (триста дев`ять тисяч двісті сім гривень 84 копійки), перерахувавши її на рахунок UA098999980314131331000003494 код класифікації доходів бюджету – 24062100, одержувач платежу: ГУК у Волинській обл/смт. Цумань, код одержувача 38009371, код платежу 04333885 (грошові стягнення за шкоду, заподіяну навколишньому природному середовищу).
3. Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (код ЄДРПОУ 44768034, Київська область, місто Київ, вул. Руставелі Шота, 9А, 01601) користь Волинської обласної прокуратури (вул.Винниченка,15, м.Луцьк, Волинська область, 43025, код ЄДРПОУ 02909915, р/р UA138201720343140001000004945 в Державній казначейській службі України, МФО 820172,) 3710,50 грн (три тисячі сімсот дес`ять гривень 50 коп.) витрат по сплаті судового збору.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.
Повне рішення складено 29.06.2026.

Суддя І. О. Гарбар