ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року 
м. Київ

cправа № 924/560/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Губенко Н. М. - головуючий, Вронська Г. О., Кондратова І. Д., 

за участю секретаря судового засідання - Долгополової Ю. А.,

представників учасників справи:

прокуратури - Єреп В. В.,
позивача 1 - не з`явився,
позивача 2 - не з`явився,
відповідача 1 - Шевчук В. А.,
відповідача 2 - Семенов С. В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія"
на рішення Господарського суду Хмельницької області
у складі судді Танасюк О. Є.
від 18.02.2025 та
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Філіпова Т. Л. - головуючий, Бучинська Г. Б., Василишин А. Р.
від 15.01.2026 

за позовом Керівника Кам`янець-Подільської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Кам`янець-Подільської міської ради, Західного офісу Державної аудиторської служби України
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія", Комунального підприємства "Міськтепловоденергія" Кам`янець-Подільської міської ради
про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 3 178 271,04 грн, 

ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст позовних вимог
Керівник Кам`янець-Подільської окружної прокуратури звернувся до Господарського суду Хмельницької області в інтересах держави в особі Кам`янець-Подільської міської ради, Західного офісу Державної аудиторської служби України з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія", Комунального підприємства "Міськтепловоденергія" Кам`янець-Подільської міської ради про:
- визнання недійсними додаткових угод № 2 від 25.08.2021, № 3 від 31.08.2021, № 4 від 14.09.2021, № 5 від 23.10.2021, № 6 від 26.10.2021, № 7 від 23.11.2021, № 8 від 30.11.2021 до договору № 585 від 08.06.2021, укладеного між Комунальним підприємством "Міськтепловоденергія" Кам`янець-Подільської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія";
- стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" на користь Кам`янець-Подільської міської ради 3 178 271,04 грн, перерахованих за товар, який не отримано відповідно до умов договору № 585 від 08.06.2021.
Прокурор в обґрунтування позовних вимог послався на те, що додаткові угоди №2 від 25.08.2021, №3 від 31.08.2021, №4 від 14.09.2021, №5 від 23.10.2021, №6 від 26.10.2021, №7 від 23.11.2021, №8 від 30.11.2021 до договору №585 від 08.06.2021, укладені всупереч Закону України "Про публічні закупівлі". Посилається на те, що внаслідок укладення додаткових угод відбулося збільшення ціни за одиницю товару з 2,03 грн/кВт*год. до 3,94442 грн/кВт*год. (+94,3%). Крім того, прокурор зазначив, що укладаючи додаткові угоди №3 від 31.08.2021, №4 від 14.09.2021, №5 від 23.10.2021, №6 від 26.10.2021, №7 від 23.11.2021, №8 від 30.11.2021 до договору, сторони на підставі частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України розповсюдили їх дію (змінені ціни товару) на правовідносини, що склалися до їх укладення. Водночас на момент укладення додаткових угод товар, ціни на який було збільшено, вже був частково поставлений споживачу. Також прокурор вказав, що внаслідок неправомірного збільшення ціни на електричну енергію шляхом укладення спірних додаткових угод з порушенням законодавства мала місце переплата коштів у розмірі 3 178 271,04 грн (13 168 485,10 грн - 9 990 214,06 грн), які просить повернути як безпідставно одержані Товариством з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія", відповідно до приписів статей 216, 1212 Цивільного кодексу України.
2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій
Комунальним підприємством "Міськтепловоденергія" на веб-порталі Уповноваженого органу було опубліковано оголошення про проведення переговорної процедури за №UА-2021-06-002673-а щодо закупівлі товару за кодом ДК 021:2015:09310000-5 "Електрична енергія" в кількості 11 880 000 кВт*год зі строком поставки з 02.06.2021 до 31.12.2021, очікувана вартість предмета закупівлі 24 116 400,00 грн.
Відповідно до протоколу розкриття тендерних пропозицій №UА-2021-06-002673-а визначено, що пропозиція Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" (тендерна пропозиція 24 116 400,00 грн) відповідає кваліфікаційним критеріям, встановленим в тендерній документації.
02.06.2021 тендерним комітетом Комунального підприємства "Міськтепловоденергія" Кам`янець-Подільської міської ради за результатами проведення переговорів прийнято рішення про намір укласти договір з учасником процедури закупівлі електричної енергії Товариством з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" в сумі 24 116 400,00 грн.
В подальшому, на веб-сайті Уповноваженого органу опубліковано оголошення про намір укласти договір (під час застосування переговорної процедури) №UА-2021-06-002673-а. 
За результатами проведення переговорної процедури, 08.06.2021 між Комунальним підприємством "Міськтепловоденергія" (споживач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" (постачальник) було укладено договір про постачання електричної енергії №585 (далі - договір).
Очікуваний загальний обсяг споживання електричної енергії складає 11 880 000,00 кВт/год. (пункт 2.5 договору). 
Строк постачання електричної енергії з дня підписання договору по 31.12.2021 (включно). Початком постачання електричної енергії споживачу є 01.06.2021, якщо інше не буде визначено законом та/або за письмовою домовленістю сторін даного договору (пункти 2.6, 3.1 договору).
Пунктом 5.2 договору визначено, що на момент укладення договору ціна електричної енергії, без урахування тарифів на її розподіл, становить 2,03 грн за 1 кВт з рахуванням ПДВ та тарифу на передачу.
Відповідно до пункту 5.3 договору орієнтовна сума договору складає 24 116 400,00 грн, в т. ч. ПДВ 4 019 400,00 грн.
Згідно із пунктом 13.1 договору договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2021, а в частині здійснення розрахунків споживачем за фактично спожиту електричну енергію до повного виконання зобов`язань. 
Відповідно до пункту 16.2 договору істотні умови цього договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі, крім випадків:
1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків;
2) збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі.
Також у підпункті 2 пункту 16.2 договору передбачено порядок внесення змін до договору та визначено, що у будь-якому випадку підвищення ціни за одиницю товару здійснюється з урахуванням вимог частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".
Споживач має право відмовитися від зміни ціни за одиницю товару у випадках, якщо Постачальником не надано належне документальне підтвердження підвищення ціни, передбачене цим пунктом. 
3) покращення якості предмета закупівлі, за умови що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
4) продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
5) погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг), у тому числі у разі коливання ціни товару на ринку;
6) зміни ціни в договорі про закупівлю у зв`язку зі зміною ставок податків і зборів та/або зміною умов щодо надання пільг з оподаткування - пропорційно до зміни таких ставок та/або пільг з оподаткування;
7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS регульованих цін (тарифів) і нормативів, що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни;
8) зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини 6 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі". 
Між сторонами було укладено ряд додаткових угод до договору №585 від 08.06.2021, якими збільшувалася ціна за одиницю товару, зокрема:
- додатковою угодою №1 від 12.08.2021 сторони збільшили ціну електричної енергії до 2,19758 грн за 1 кВт з урахуванням ПДВ та тарифу на передачу (+8,25 % від ціни договору) та зменшили обсяг постачання електричної енергії до 11 136 816,00 кВт/год (- 663184,00 кВт/год). Підставою укладання додаткової угоди № 1 від 12.08.2021 сторони зазначили пункт 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та пункт 16.2 договору, у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку;
- додатковою угодою №2 від 25.08.2021 сторони збільшили ціну електричної енергії до 2,38188 грн за 1 кВт з урахуванням ПДВ та тарифу на передачу (+ 17,33 % від ціни договору, + 8,38 % від ціни попередньої додаткової угоди) та зменшили обсяг постачання електричної енергії до 10 440 230,00 кВт/год (- 696586,00 кВт/год). Підставою укладання додаткової угоди №2 від 25.08.2021 сторони зазначили пункт 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та пункт 16.2 договору, у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку;
- додатковою угодою №3 від 31.08.2021 сторони збільшили ціну електричної енергії до 2,58459 грн за 1 кВт з урахуванням ПДВ та тарифу на передачу (+ 27,31 % від ціни договору, + 8,51 % від ціни попередньої додаткової угоди) та зменшили обсяг постачання електричної енергії до 9 788 785,30 кВт/год (- 651444,7 кВт/год). Підставою укладання додаткової угоди №3 від 31.08.2021 сторони зазначили пункт 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та пункт 16.2 договору, у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку;
- додатковою угодою №4 від 14.09.2021 сторони збільшили ціну електричної енергії до 2,80755 грн за 1 кВт з урахуванням ПДВ та тарифу на передачу (+ 38,3 % від ціни договору, + 8,62 % від ціни попередньої додаткової угоди) та зменшили обсяг постачання електричної енергії до 9 180 899,85 кВт/год (- 607885,45 кВт/год). Підставою укладання додаткової угоди №4 від 14.09.2021 сторони зазначили пункт 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та пункт 16.2 договору, у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку;
- додатковою угодою №5 від 23.10.2021 сторони збільшили ціну електричної енергії до 3,0525 грн за 1 кВт з урахуванням ПДВ та тарифу на передачу (+ 50,36 % від ціни договору, + 8,72 % від ціни попередньої додаткової угоди) та зменшили обсяг постачання електричної енергії до 8 868 078,74 кВт/год (- 312821,11 кВт/год). Підставою укладання додаткової угоди №5 від 23.10.2021 сторони зазначили пункт 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та пункт 16.2 договору, у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку. Пунктом 6 цієї угоди сторони, з посиланням на частину 3 статті 631 Цивільного кодексу України, розповсюдили її дію на правовідносини, що склалися з 01.10.2021;
- додатковою угодою №6 від 26.10.2021 сторони збільшили ціну електричної енергії до 3,3219 грн за 1 кВт з урахуванням ПДВ та тарифу на передачу (+ 63,64 % від ціни договору, + 8,82 % від ціни попередньої додаткової угоди) та зменшили обсяг постачання електричної енергії до 8 499 460,99 кВт/год (- 368617,75 кВт/год). Підставою укладання додаткової угоди №6 від 26.10.2021 сторони зазначили пункт 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та пункт 16.2 договору, у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку. Пунктом 6 цієї угоди сторони, з посиланням на частину 3 статті 631 Цивільного кодексу України, розповсюдили її дію на правовідносини, що склалися з 01.10.2021;
- додатковою угодою №7 від 23.11.2021 сторони збільшили ціну електричної енергії до 3,6182 грн за 1 кВт з урахуванням ПДВ та тарифу на передачу (+ 78,23 % від ціни договору, + 8,91 % від ціни попередньої додаткової угоди) та збільшили обсяг постачання електричної енергії до 8 517 455,94 кВт/год (+17994,95 кВт/год). Підставою укладання додаткової угоди № 7 від 23.11.2021 сторони зазначили пункт 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та пункт 16.2 договору, у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку. Пунктом 6 цієї угоди сторони, з посиланням на частину 3 статті 631 Цивільного кодексу України, розповсюдили її дію на правовідносини, що склалися з 01.11.2021;
- додатковою угодою №8 від 30.11.2021 сторони збільшили ціну електричної енергії до 3,94442 грн за 1 кВт з урахуванням ПДВ та тарифу на передачу (+ 94,3 % від ціни Договору, + 9,01 % від ціни попередньої додаткової угоди) та зменшили обсяг постачання електричної енергії до 8 254 628,44 кВт/год (- 262827,5 кВт/год). Підставою укладання додаткової угоди №8 від 30.11.2021 сторони зазначили пункт 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та пункт 16.2 договору, у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку. Пунктом 6 цієї угоди сторони, з посиланням на частину 3 статті 631 Цивільного кодексу України, розповсюдили її дію на правовідносини, що склалися з 01.11.2021.
На виконання договору Товариством з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" поставлено Комунальному підприємству "Міськтепловоденергія" 6 680 196,00 кВт/год електричної енергії на загальну суму 17 500 887,11 грн (з ПДВ), що підтверджується актами приймання-передачі: від 30.06.2021 - 1 095 995 кВт*год на суму 2 224 868,98 грн з ПДВ; від 31.07.2021 - 1 038 194 кВт*год на суму 2 107 532,99 грн з ПДВ; від 31.08.2021 - 1 064 251 кВт*год на суму 2 750 652,49 грн з ПДВ; від 30.09.2021 - 1 120 089 кВт*год на суму 2 894 970,83 грн з ПДВ; від 31.10.2021 - 1 021 444 кВт*год на суму 2 640 013,94 грн з ПДВ; від 30.11.2021 - 648 260 кВт*год на суму 2 153 454,90 грн з ПДВ; від 31.12.2021 - 691 963 кВт*год на суму 2 729 392,98 грн з ПДВ.
Комунальним підприємством "Міськтепловоденергія" сплачено Товариству з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" за активну електроенергію 17 500 887,11 грн, що підтверджується платіжними дорученнями: №2229 від 28.07.2021 на суму 200 000,00 грн; №2260 від 30.07.2021 на суму 100 000,00 грн; №2278 від 02.08.2021 на суму 100 000,00 грн; №2539 від 30.08.2021 на суму 200 000,00 грн; №2547 від 31.08.2021 на суму 200 000,00 грн; №2685 від 13.09.2021 на суму 260 332,99 грн; №2686 від 13.09.2021 на суму 1 424 868,98 грн; 03.09.2021 на суму 1 847 200,00 грн (виписка з системи СДО (ПТК „Клієнт казначейства-казначейство") від 27.09.2021); №2698 від 14.09.2021 на суму 1 200 000,00 грн; №2899 від 29.09.2021 на суму 1 300 000,00 грн; №2900 від 29.09.2021 на суму 250 652,42 грн; №3014 від 11.10.2021 на суму 100 000,00 грн; №3172 від 25.10.2021 на суму 200 000,00 грн; №3267 від 29.10.2021 на суму 300 000,00 грн; №3283 від 01.11.2021 на суму 400 000,00 грн; №3301 від 02.11.2021 на суму 150 000,00 грн; №3306 від 02.11.2021 на суму 214 000,00 грн; №3384 від 09.11.2021 на суму 300 000,00 грн; №3396 від 10.11.2021 на суму 100 000,00 грн; №3399 від 10.11.2021 на суму 100 000,00 грн; №3417 від 11.11.2021 на суму 100 000,00 грн; №3423 від 11.11.2021 на суму 200 000,00 грн; №3438 від 12.11.2021 на суму 100 000,00 грн; №3532 від 18.11.2021 на суму 100 000,00 грн; №3541 від 19.11.2021 на суму 300 000,00 грн; №3551 від 19.11.2021 на суму 450 000,00 грн; №3665 від 29.11.2021 на суму 150 000,00 грн; №3674 від 29.11.2021 на суму 500 000,00 грн; №3684 від 30.11.2021 на суму 1 770 984,77 грн; №4153 від 30.12.2021 на суму 1 000 000,00 грн; №129 від 14.01.2022 на суму 500 000,00 грн; №173 від 19.01.2022 на суму 250 000,00 грн; №293 від 31.01.2022 на суму 2 000 000,00 грн; №312 від 31.01.2022 на суму 403 454,90 грн; №313 від 31.01.2022 на суму 729 392,98 грн.
21.12.2021 між сторонами укладено додаткову угоду №9, якою продовжено строк дії договору про закупівлю до 31.01.2022.
Додатковою угодою №10 від 23.12.2021 сторони домовилися розірвати договір з 31.12.2021.
3. Короткий зміст судових рішень
Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 18.02.2025 у справі № 924/560/24 позов задоволено частково. Визнано недійсними додаткові угоди №2 від 25.08.2021, № 3 від 31.08.2021, № 4 від 14.09.2021, № 5 від 23.10.2021, № 6 від 26.10.2021, № 7 від 23.11.2021, № 8 від 30.11.2021 до договору № 585 від 08.06.2021, укладеного між Комунальним підприємством "Міськтепловоденергія" Кам`янець-Подільської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія". Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" на користь Кам`янець-Подільської міської ради кошти в сумі 3 178 269,25 грн, перераховані за товар, який не отримано відповідно до умов договору № 585 від 08.06.2021. У задоволенні решти позову - відмовлено.
Постановою від 15.01.2026 Північно-західний апеляційний господарський суд залишив без змін рішення Господарського суду Хмельницької області від 18.02.2025 у справі № 924/560/24.
Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції мотивовані тим, що:
- в даному випадку прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі та обґрунтовано звернувся до суду з даним позовом в інтересах держави в особі позивачів;
- внаслідок укладення додаткових угод відбулося збільшення ціни електричної енергії з 2,03 грн/кВт*год. до 3,94442 грн/кВт*год., тобто на 94,3%;
- необхідність укладення додаткових угод №2 від 25.08.2021, №3 від 31.08.2021, №4 від 14.09.2021, №5 від 23.10.2021, №6 від 26.10.2021, №7 від 23.11.2021, №8 від 30.11.2021 не була належним чином обґрунтована та документально підтверджена, таке збільшення ціни електричної енергії перевищило граничний розмір зміни ціни за одиницю товару, встановленого пунктом 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", у зв`язку з чим укладення зазначених додаткових угод не відповідало вимогам наведеної норми Закону;
- враховуючи те, що станом на момент укладення оспорених додаткових угоди №3 від 31.08.2021, №4 від 14.09.2021, №5 від 23.10.2021, №6 від 26.10.2021, №7 від 23.11.2021, №8 від 30.11.2021 до договору електрична енергія за період з серпня 2021 по листопад 2021 року, на який поширено дію додаткових угод, уже була частково поставлена, що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі та інформацією, яка міститься у листі №01-10/571 від 01.04.2024, умови вказаних додаткових угод щодо поширення їх дії на виконані договірні відносини не відповідають положенням частини 3 статті 631, частині 3 статті 632 Цивільного кодексу України;
- розрахунок за електроенергію, поставлену в серпні-грудні 2021 року, повинен здійснюватися за тарифом 2,19758 грн за 1 кВт з урахуванням ПДВ. На виконання умов договору Товариством з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" було поставлено Комунальному підприємству "Міськтепловоденергія" 6 680 196,83 кВт/год електричної енергії, за яку замовник перерахував постачальнику 1 750 887,11 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі та платіжними дорученнями. За період з серпня по грудень 2021 року Товариством з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" було поставлено Комунальному підприємству "Міськтепловоденергія" 4 546 007,83 кВт/год електроенергії (6680196,83 кВт/год - 1095995,00 кВт/год (поставлено в червні 2021) - 1038194 кВт/год (поставлено в липні 2021)), за яку замовник перерахував постачальнику 13 168 485,14 грн (1750887,11 грн - 2224868,98 грн (оплата за поставлену електроенергію в червні 2021) - 2 107 532,99 грн (оплата за поставлену електроенергію в липні 2021)). Отже, вартість поставленої електричної енергії у період з серпня по грудень 2021 року мала б коштувати 9 990 215,89 грн (4 546 007,83 кВт/год * 2,19758 грн). Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" безпідставно одержало кошти в сумі 3 178 269,25 грн (13 168 485,14 грн - 9 990 215,89 грн), підстава їх набуття відпала, а тому товариство зобов`язане повернути їх, що відповідає приписам статей 216, 1212 Цивільного кодексу України.
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи
Товариство з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Хмельницької області від 18.02.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.01.2026 у справі № 924/560/24, в якій просить скасувати оскаржувані рішення та прийняти нове рішення про відмову у позові.
У якості підстав касаційного оскарження рішення Господарського суду Хмельницької області від 18.02.2025 та постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.01.2026 у справі № 924/560/24 Товариство з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" послалося на наявність виключних випадків, передбачених пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. 
В обґрунтування виключного випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Товариство з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" зауважило, що судом не було застосовано статті 73, 74 Господарського процесуального кодексу України та, відповідно, не враховано довідки Торгово-промислової палати у відповідності із постановою Верховного Суду від 21.03.2019 у справі № 912/898/18.
Також, в обґрунтування наявності виключного випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Товариство з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" зазначило, що суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання щодо застосування пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та допустимих меж зміни ціни за договором, фактично проігнорував правові позиції, викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, постанові Верховного Суду від 21.03.2019 у справі № 912/898/18, де сформовано висновки щодо: меж (10%) зміни ціни за одиницю товару, можливості багаторазового внесення змін за умови дотримання встановленого ліміту та документального підтвердження коливання цін, а також необхідності врахування висновків Торгово-промислової палати як належного доказу коливання ринкових цін. Крім того скаржник зауважує, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки щодо обов`язковості застосування двосторонньої реституції у разі визнання договору (додаткових угод) недійсним, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21, а також у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 320/4812/15-ц, що прямо вимагають від суду застосовувати наслідки недійсності правочину у вигляді двосторонньої реституції, а не обмежуватися задоволенням вимог лише однієї сторони.
В обґрунтування наявності виключного випадку, передбаченого пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Товариство з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" наголошує, що у справі № 924/560/24 наявна ситуація, коли, попри існування окремих правових позицій Верховного Суду щодо застосування пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та статті 652 Цивільного кодексу України, відсутній єдиний, комплексний та узгоджений висновок Верховного Суду щодо: - співвідношення пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та статті 652 Цивільного кодексу України у контексті істотної зміни обставин при довготривалих договорах постачання електричної енергії; - допустимості та меж зміни ціни за договором про закупівлю електричної енергії в умовах різних правових режимів (зокрема, з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України № 1178 від 12.10.2022) та впливу таких змін на подальше визнання додаткових угод недійсними; - наслідків відсутності на момент укладення додаткових угод чіткої та усталеної правової позиції Верховного Суду щодо тлумачення пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" для оцінки добросовісної поведінки сторін та розподілу ризиків у договірних відносинах.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" акцентує, що суди попередніх інстанцій фактично розглянули спір, виходячи з пізніших правових позицій Верховного Суду, сформованих уже після виникнення спірних правовідносин, без належного аналізу того, як відсутність чіткого та передбачуваного тлумачення відповідних норм права на момент укладення договору впливала на можливість сторін передбачити правові наслідки своїх дій.
Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" у касаційній скарзі просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з наявністю виключної правової проблеми.
Кам`янець-Подільська окружна прокуратура подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.
5. Розгляд клопотань
Від Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" надійшло клопотання про зупинення провадження у цій справі до закінчення розгляду Конституційним Судом України справи № 3-78/2026(178/26) за конституційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Газ Ресурс" щодо конституційності пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та прийняття Конституційним Судом України відповідного рішення. 
Розглянувши вказане клопотання, Верховний Суд не знаходить підстав для його задоволення, оскільки відповідно до пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. 
Наразі встановлені у цій справі обставини та зібрані докази дозволяють Суду належним чином оцінити доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права та вирішити питання про наявність або відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень. 
Крім того, скаржник просить Верховний Суд передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України з метою забезпечення єдності судової практики та формування остаточного правового висновку щодо застосування пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» у подібних правовідносинах.
Відповідно до частини 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
За змістом вказаної норми справа може бути передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду за наявності двох ознак: (1) справа містить виключну правову проблему; (2) вирішення такої виключної правової проблеми Великою Палатою Верховного Суду необхідне для забезпечення розвитку права та формування судами єдиної правозастосовної практики.
Велика Палата Верховного Суду у своїх судових рішеннях неодноразово вказувала, що зміст виключної правової проблеми полягає в тому, що у справі, переданій на розгляд Великої Палати Верховного Суду, вбачається різне застосування норм права, відсутні норми, які регулюють спірні відносини, або є прогалини в застосуванні спірних відносин. Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного критеріїв.
Тобто, по-перше, правова проблема має існувати не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності; мають існувати обставини, з яких вбачається, що відсутня стала судова практика у відповідних питаннях, поставлені правові питання не визначені на нормативному рівні, відсутні процесуальні механізми вирішення такого питання тощо; по-друге, вирішення виключної правової проблеми вплине на забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.
Про виключність правової проблеми з точки зору якісного критерію можуть свідчити такі обставини: з касаційної скарги вбачається, що суди припустилися явної й грубої помилки у застосуванні норм процесуального та матеріального права, в тому числі свавільного розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.
При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.
Верховний Суд зазначає, що застосування таких критеріїв є сталим і послідовним, викладеним Верховним Судом і Великою Палатою Верховного Суду, у низці судових рішень, адже виключна правова проблема, необхідність для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики є оціночними поняттями.
Разом з тим колегія суддів зазначає, що наведені скаржником обставини не свідчать про існування виключної правової проблеми у спірних правовідносинах. Позиція скаржника не містить викладення правової проблеми, яка має місце саме у правозастосуванні, зокрема, обґрунтування, в чому вбачається складність застосування відповідних положень законодавства у зазначеній правовій ситуації, невизначеність правових питань на нормативному рівні, неможливість подолання проблеми існуючими процесуальними механізмами.
При цьому, заявлене скаржником клопотання не містить належного обґрунтування виключної правової проблеми за кількісним та якісним критеріями.
Водночас, колегія суддів зазначає, що правова позиція щодо застосування пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" у відповідних правовідносинах вже сформована Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 та від 21.11.2025 у справі № 920/19/24.
Враховуючи викладене клопотання скаржника про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду фактично спрямоване на перегляд правової позиції Великої Палати Верховного Суду та не містить аргументовано переконливого обґрунтування наявності глибоких розходжень у судовій практиці щодо застосування однієї і тієї ж норми права, у ньому не викладено правової проблеми, яка б потребувала узгодження висновків Верховного Суду, зроблених за результатами розгляду справ судами різних юрисдикцій; за відсутності також і посилання на справи, у яких виникає проблема правозастосування з подібними правовідносинами.
Отже, заявлене клопотання не містить належного обґрунтування передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, передбачених частиною 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України.
З огляду на викладене вище відсутні підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а тому у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.
6. Позиція Верховного Суду
За чинним конституційним правопорядком, що його визначено приписами пункту 14 частини першої статті 92, пункту 8 частини 2 статті 129 Конституції України, на рівні закону забезпечується право на апеляційний перегляд кожної справи, а право на касаційне оскарження судового рішення забезпечується лише в тих випадках, що їх визначив законодавець.
У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних "фільтрів" не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, можна стверджувати, що введення процесуальних "фільтрів" допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя (пункти 5.10, 5.16, 5.21 постанови).
У статті 287 Господарського процесуального кодексу України, якою регламентоване право касаційного оскарження, визначено перелік судових рішень, які підлягають касаційному оскарженню у господарському процесі, а також визначені підстави та випадки, коли касаційне оскарження допускається.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовуються правила статті 300 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина 1). 
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України
У касаційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" зазначило про неправильне застосування судами пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", частини 1 статті 216, статті 652 Цивільного кодексу України, без урахування висновків Верховного Суду/Верховного Суду України щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах:
- від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 (щодо можливості зміни істотних умов договору, включаючи ціну, за дотримання певних умов); - від 21.03.2019 у справі № 912/898/18 (про те, що довідки ТПП України є належним доказом коливання ціни на різних сегментах ринку); - від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21, від 06.09.2017 у справі № 320/4812/15-ц (щодо обов`язковості двосторонньої реституції у разі визнання правочину недійсним).
У цьому контексті, зокрема, зазначає про: - можливість внесення змін до Договору в частині ціни у зв`язку з істотною зміною обставин за їх доведеності, зокрема, в межах 10%; - вважає неправомірним відхилення судами довідок Чернівецької ТПП; - неправомірне незастосування судами до спірних правовідносин статті 216 Цивільного кодексу України та непоширення дії правової конструкції двосторонньої реституції на обидві сторони Додаткової угоди № 5 до Договору за наслідками визнання її недійсною.
Як зазначалося раніше, касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Наведене узгоджується із частиною 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Отже, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) відсутня постанова Верховного Суду про відступлення від такого висновку; (3) висновок Верховного Суду стосується правовідносин, які є подібними.
При цьому, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Верховний Суд також неодноразово зазначав, що не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.
Так, у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства:
- термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші (пункт 24 постанови);
- для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України та пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями (пункт 25 постанови);
- подібність спірних правовідносин, виявлена одночасно за трьома критеріями, означатиме тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього). Але процесуальний закон не вимагає встановлювати тотожність. З огляду на значення слова "подібний" не завжди означає тотожність (пункт 28 постанови);
- у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини) (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19).
Здійснена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови).
Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника щодо неврахування судами правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, колегія суддів виходить з такого.
Так, у справі № 912/898/18 заступник прокурора Кіровоградської області в інтересах держави в особі Східного офісу Державної аудиторської служби України та Управління освіти, молоді та спорту Олександрійської міської ради звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця про визнання недійсними додаткових угод до договору про закупівлю та стягнення коштів.
Водночас, колегія суддів вважає необґрунтованим посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21.03.2019 у зазначеній справі № 912/898/18, зокрема, про який стверджує скаржник (що довідки ТПП України є належним доказом коливання ціни на різних сегментах ринку), оскільки у цій справі не формувалося такого висновку та взагалі не досліджувалося питання щодо обґрунтованості внесення змін до ціни договору за наявності відповідної довідки ТПП.
У межах розгляду справи № 912/898/18 Верховний Суд у постанові від 21.03.2019 лише зазначив, що згідно із роз`ясненнями Міністерства економічного розвитку і торгівлі України "Щодо зміни істотних умов договору про закупівлю" від 07.04.2015 № 3302-05/11398-07 у залежності від коливання ціни товару на ринку сторони протягом дії договору про закупівлю можуть вносити зміни декілька разів в частині ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків кожного разу з урахуванням попередніх змін, внесених до нього, сукупність яких може перевищувати 10 відсотків від ціни за одиницю товару, визначеної сторонами на момент укладання договору про закупівлю та за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної у договорі, і виконати свої зобов`язання відповідно до такого договору з урахуванням зазначених змін. Враховуючи викладене, при кожному внесенні змін до договору про закупівлю у вищезазначеному випадку шляхом укладання додаткової угоди до договору сторони договору зобов`язані належним чином виконувати умови такого договору з урахуванням змінених його умов кожного разу. Водночас внесення таких змін до договору про закупівлю повинно бути обґрунтованим та документально підтвердженим.
У справі № 918/1043/21 Невірківський ліцей Великомежиріцької сільської ради звернувся до суду з позовом до приватного підприємства про визнання недійсним договору та стягнення коштів. Позов мотивовано тим, що позивач не був обізнаний з реальною вартістю товару за договором та купив його у відповідача за ціною, яка значно перевищує таку вартість. Водночас відповідач не міг не знати про реальну вартість товару за договором, а тому з метою отримання надприбутку навмисно ввів позивача в оману. Оскільки товар за договором був придбаний за державні кошти, зазначений правочин суперечить інтересам держави і суспільства, у зв`язку із чим має бути визнаний недійсним, а сплачені за ним кошти стягнуті з відповідача.
У справі № 923/196/20 предметом спору було визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та повернення утворених внаслідок поділу останньої земельних ділянок. Позов обґрунтовано тим, що на момент звернення відповідача із заявою про викуп у позивача первинної земельної ділянки ТОВ не було власником об`єкта незавершеного будівництва та не мало права придбати цю ділянку поза процедурою земельних торгів.
У справі № 320/4812/15-ц предметом спору було визнання недійсним договору купівлі-продажу комплексу будівель і споруд та повернення майна. Позов обґрунтовано тим, що договір купівлі-продажу було укладено з порушенням вимог чинного законодавства та на шкоду економічним інтересам держави - без погодження з Фондом державного майна України та за ціною, яка значно нижча від ринкової вартості об`єкта нерухомості, внаслідок чого державний бюджет недоотримав 1,4 млн. грн.
Проаналізувавши наведені постанови та висновки Верховного Суду у справах, на які посилається скаржник, суд касаційної інстанції зазначає, що правовідносини у наведених справах № 918/1043/21, № 923/196/20, № 320/4812/15-ц та у справі, яка розглядається № 924/560/24, за критеріями подібності правовідносин, визначеними Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, зокрема, за змістовним критерієм не є подібними.
У жодній із наведених справ судами не розглядалися вимоги про визнання недійсною додаткової угоди/додаткових угод до договору про закупівлю, укладеному в порядку Закону України "Про публічні закупівлі", з підстав порушення вимог пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та стягнення, у зв`язку із цим, суми переплати за договором, що мала місце внаслідок неправомірного збільшення ціни товару шляхом укладання цієї угоди з порушенням законодавства, як безпідставно одержаних коштів, підстава набуття яких відпала (відповідно до статей 216, 1212 Цивільного кодексу України).
Зміст наведених скаржником постанов Верховного Суду у цих справах не свідчить, що рішення судів попередніх інстанцій прийняті без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, оскільки предмет та підстави позовів, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у зазначених скаржником справах і у справі, яка переглядається № 924/560/24, є різними; у кожній із справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, тобто, дійшли певних конкретних висновків з урахуванням наданих сторонами усіх доказів, що виключає подібність правовідносин у вказаних справах за змістовним критерієм. При цьому, з`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
Суд звертає увагу на те, що посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми права, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Разом з тим, хоча правовідносини у справі № 912/898/18, на неврахування висновків Верховного Суду у якій посилається скаржник, та у цій справі, яка розглядається № 924/560/24, є подібними, однак постанова Верховного Суду від 21.03.2019 у справі № 912/898/18 не містить висновків, про який стверджує скаржник (про те, що довідки ТПП України є належним доказом коливання ціни на різних сегментах ринку).
Водночас скаржник у касаційній скарзі стверджує про неврахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 у питанні можливості зміни істотних умов договору, включаючи ціну, за дотримання певних умов.
Висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 щодо застосування пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" має універсальний характер та підлягає застосуванню до всіх правовідносин, які виникають при збільшенні ціни за одиницю товару за договором, укладеним відповідно до Закону.
У постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, а також постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами у договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару у бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.
Як встановили суди попередніх інстанцій, укладання спірних додаткових угод до договору призвело до збільшення ціни за 1 кВт*год електричної енергії на 94,3% до ціни за 1 кВт*год електричної енергії, визначеної договором.
Встановивши зазначене, суди констатували, що оспорювані додаткові угоди до договору суперечать вимогам статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та положенням статей 203, 215 Цивільного кодексу України, оскільки, укладаючи договір, сторони визначили ціну за продукцію (електричну енергію), тоді як після укладення договору Товариство ініціювало підписання додаткових угод до договору, внаслідок чого відбулося збільшення вартості електричної енергії за одиницю кВт*год за договором більше ніж на 10%.
Колегія суддів, оцінюючи доводи скаржника в цій частині, зазначає, що укладаючи спірні додаткові угоди та змінюючи ціну на одиницю товару, сторони договору мали керуватись імперативними приписами положень пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".
Натомість, як свідчать з`ясовані судами обставини цієї справи, сторони договору, укладаючи додаткові угоди, якими ціну збільшено на 94,3% від ціни, первісно визначеної сторонами у договорі, не дотримались приписів пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".
Верховний Суд враховує, що кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених у ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 912/1580/18, від 02.12.2020 у справі № 913/368/19, від 11.05.2023 у справі № 910/17520/21).
Тобто сам факт збільшення ціни товару на ринку не обов`язково тягне підвищення ціни на аналогічний товар, який є предметом договору.
При зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Крім того, постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).
Як коливання ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни товару на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період укладання договору і до внесення відповідних змін до нього.
На підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почали змінюватися ціни на ринку, - як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявність коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі № 920/19/24).
Законом України "Про публічні закупівлі" не передбачено форму/вигляд інформації щодо такого коливання, внесення змін до договору про закупівлю можливе у випадку саме факту коливання ціни такого товару на ринку та повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.02.2025 у справі № 916/747/24).
Параграфом 1 глави 5 розділу І Господарського процесуального кодексу України унормовані основні положення про докази. При цьому Верховний Суд виходить із того, що спеціальним законодавством у сфері публічних закупівель не визначено певний орган чи особу, яку законодавець наділив би повноваженнями надавати інформацію на підтвердження коливання ціни товару на ринку.
Під час визначення щодо доказів на підтвердження коливання ціни товару на ринку слід виходити як з аналізу норм чинного законодавства щодо повноважень та функцій суб`єктів надання такої інформації (наприклад, до цих суб`єктів можна віднести Державну службу статистики України, на яку постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 № 442 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" покладено функцію з контролю за цінами в частині здійснення моніторингу динаміки цін (тарифів) на споживчому ринку; державне підприємство "Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків", яке на замовлення суб`єкта господарювання виконує цінові/товарні експертизи, зокрема, щодо відповідності ціни договору наявній кон`юнктурі певного ринку товарів; ТПП України, яка у межах власних повноважень надає послуги щодо цінової інформації, тощо), так і положень щодо доказів, які закріплені у главі 5 розділу І ГПК України.
Отже, з-поміж іншого, довідки, експертні висновки ТПП України, тощо можуть використовуватися для підтвердження коливання ціни товару на ринку. Втім судам у порядку статті 86 Господарського процесуального кодексу України слід їх досліджувати та оцінювати за критеріями належності, допустимості, достовірності, вірогідності з точку зору саме факту коливання ціни на товар (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.09.2023 у справі № 926/3244/22).
Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що у справі, яка розглядається, судами першої та апеляційної інстанцій надано оцінку поданим сторонами доказам, якими вони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, до переоцінки яких в силу приписів статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 Господарського процесуального кодексу України.
Відтак, доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Великої Палати Верховного Суду щодо можливості зміни істотних умов договору, включаючи ціну, за дотримання певних умов, викладених у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, не знайшли свого підтвердження та спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень, який, натомість, свідчить про врахування цих висновків Великої Палати Верховного Суду, а також їх відповідність висновкам, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24.
Отже, підстава касаційного оскарження судових рішень, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України не знайшла свого підтвердження.
Стосовно підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України
Відповідно до приписів пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Положення цієї статті спрямовані на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, необхідно встановити відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а також, наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Надаючи оцінку доводам скаржника в цій частині, Верховний Суд виходить з такого.
Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.
Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно із абзацом 1 частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені у статті 203 цього ж Кодексу, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен установити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин, саме в момент його укладання, зокрема, суперечив Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Як установили суди попередніх інстанцій, сторони, уклавши за результатом проведеної процедури закупівлі Договір, погодили всі його істотні умови, у тому числі предмет, ціну та строк виконання зобов`язань, що узгоджується з приписами Закону України "Про публічні закупівлі".
Предметом розгляду у цій справі є вимоги про визнання недійсними додаткових угод до договору як таких, що суперечать положенням Закону України "Про публічні закупівлі", та стягнення надмірно сплачених коштів у зв`язку підвищенням ціни на товар, з огляду на що колегія суддів відзначає таке.
Згідно із частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.
Згідно із частиною 1 статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Згідно із частинами 3, 4 статті 653 Цивільного кодексу України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до преамбули Закону України "Про публічні закупівлі", цей Закон визначає правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад. Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
Згідно із частиною 5 статті 5 Закону України "Про публічні закупівлі", замовники, учасники процедур закупівлі, суб`єкт оскарження, а також їхні представники повинні добросовісно користуватися своїми правами, визначеними цим Законом. Забороняється зловживання правами, у тому числі правом на оскарження рішень, дії чи бездіяльності замовника.
У силу положень частини 4 статті 3 Закону України "Про публічні закупівлі" відносини, пов`язані із сферою публічних закупівель, регулюється виключно цим Законом і не можуть регулюватися іншими законами, крім випадків, встановлених цим Законом.
Водночас, як зазначено в частині 1 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Із системного аналізу норм Цивільного кодексу України та Закону України "Про публічні закупівлі" вбачається, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю.
Умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі (частина 4 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі").
Разом з тим пунктом 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" передбачено, що істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.
Отже, зазначені положення Закону України "Про публічні закупівлі" дають підстави для висновку про те, що зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов: 
- відбувається за згодою сторін; порядок зміни умов договору має бути визначений самим договором (відповідно до проекту, який входив до тендерної документації); 
- підстава збільшення - коливання ціни такого товару на ринку (обґрунтоване і документально підтверджене постачальником); 
- ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10%; 
- загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися (подібний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 09.06.2022 у справі № 927/636/21, від 07.12.2022 у справі № 927/189/22, від 16.02.2023 у справі № 903/383/22).
У постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами у договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару у бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 Цивільного кодексу України та пункті 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі (пункт 56 постанови).
Філологічне тлумачення пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" свідчить, що зміна істотних умов договору про закупівлю після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі допускається лише у випадках, прямо передбачених цією нормою. Одним із цих випадків є збільшення ціни товару, але за умови, що таке збільшення не може перевищувати нормативно визначеного відсоткового значення суми, встановленої в договорі про закупівлю, яке у пункті 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" унормовано на рівні не більше 10%.
До того ж визначене законодавцем відсоткове значення обмеження суми є граничним (пороговим) і відповідний ліміт зміни ціни слід враховувати при кожному внесенні змін до договору про закупівлю, а не застосовувати щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Іншими словами, це означає, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору (у разі коливання ціни товару на ринку) не може перевищувати нормативно закріпленого 10 % значення для зміни ціни, визначеної в договорі про закупівлю (див. пункти 139, 140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі № 920/19/24).
Верховний Суд неодноразово зауважував, що передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоби за таких обставин не був розірваний уже укладений договір і щоби не проводити новий тендер Закон України "Про публічні закупівлі" дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10%. Інше тлумачення відповідної норми Закону нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів. Верховний Суд вважає, що обмеження 10% застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної у договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод).
Тендер проводиться не лише для того, щоб закупівля була проведена на максимально вигідних для держави умовах, але й для того, щоб забезпечити однакову можливість усім суб`єктам господарювання продавати свої товари, роботи чи послуги державі.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачі уклали договір за результатами процедури відкритих торгів на виконання вимог Закону України "Про публічні закупівлі" і на момент підписання договору погодили всі його істотні умови - предмет, ціну та строк виконання зобов`язань.
Крім того, як вже зазначалось, суди попередніх інстанцій встановили, що укладання спірних додаткових угод до договору призвело до збільшення ціни за 1 кВт*год електричної енергії на 94,3% до ціни за 1 кВт*год електричної енергії, визначеної договором.
Встановивши зазначене суди констатували, що оспорювані додаткові угоди до договору суперечать вимогам статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та положенням статей 203, 215 Цивільного кодексу України, оскільки, укладаючи договір, сторони визначили ціну за продукцію (електричну енергію), тоді як після укладення договору Товариство ініціювало підписання додаткових угод до договору, внаслідок чого відбулося збільшення вартості електричної енергії за одиницю кВт/год. більше ніж на 10%.
Отже, судами застосовано положення статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" з урахуванням правового висновку, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, від 21.11.2025 у справі № 920/19/24.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 зазначила, що зміна ціни товару у бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялися, то зміна ціни товару у бік збільшення у випадку збільшення ціни такого товару на ринку можлива лише, якщо це призвело до істотної зміни обставин у порядку статті 652 Цивільного кодексу України якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали би договір або уклали би його на інших умовах. Отже, за висновком Великої Палати Верховного Суду, у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка визначена сторонами у договорі за результатами процедури закупівлі незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару у бік збільшення за наявності умов, установлених у статті 652 Цивільного кодексу України та пунктом 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі. Як наслідок, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Касаційного адміністративного суду щодо застосування пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", викладеного у постанові від 05.04.2023 у справі № 420/17618/21, згідно з яким сторони договору про закупівлю можуть вносити необмежену кількість разів змін до договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії в частині збільшення ціни за одиницю товару за умови дотримання обмеження щодо збільшення такої ціни до 10% за один раз пропорційно збільшенню ціни відповідного товару на ринку, і за умови, що наведена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.
При цьому, висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 щодо застосування пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" має універсальний характер та підлягає застосуванню до всіх правовідносин, які виникають при збільшенні ціни за одиницю товару за договором, укладеним відповідно до Закону.
Верховним Судом також з`ясовано, що передаючи справу № 920/19/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів виходила, зокрема з того, що неможливість підняття ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від тієї, що встановлена у договорі, створює ризики як для постачальників, які нестимуть матеріальні втрати від реалізації товарів за нижчими цінами, ніж встановлені на ринку, так і для покупців (зокрема, суб`єктів владних повноважень), які у випадку розірвання таких договорів не зможуть забезпечити належну та безперебійну роботу державних та комунальних підприємств. З урахуванням відсутності стабільної ситуації на енергетичному ринку, сторони договору можуть неодноразово збільшувати ціну за одиницю товару не більше ніж на 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку. При цьому не має змінюватися саме загальна ціна договору, а факт коливання цін має бути належним чином доведений. З огляду на викладене, колегія суддів у справі № 920/19/24 зазначила про те, що підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є: (1) зміна законодавства: Велика Палата Верховного Суду хоч і зробила висновок щодо застосування пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" в редакції Закону України № 114-ІХ, утім не робила висновок щодо застосування пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 03.06.2021 № 1530-IX; (2) порушення принципу належного врядування з огляду на неоднакове праворозуміння пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі": Мінекономіки вважає, що сторони договору про закупівлю можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення до 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку за наявності відповідних умов, у той час як Велика Палата Верховного Суду вважає, що в будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі.
Так, за наслідками перегляду справи № 920/19/24 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 не вбачала підстав для відступу від висновку про застосування норми права, викладеного нею у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 з наведених колегією суддів мотивів.
Товариство у касаційній скарзі наголошує на відсутності висновку Верховного Суду "який би урегульовував правовідносини між сторонами до докорінної зміни статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та не звернуто увагу на те, що правова норма не має зворотної сили в часі. Іншими словами суд зобов`язаний врахувати, що існував різний підхід до тлумачення змісту норми пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", що свідчить про відсутність юридичної визначеності вищезазначеної норми закону. Відтак, у випадку невизначеності норм права, її тлумачення повинно здійснюватися на користь особи, тим самим реалізуючи принцип верховенства права".
Верховний Суд зазначає, що обґрунтування скаржником підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, фактично зводиться до неправильного розуміння і трактування положень пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та наслідків формування Великою Палатою Верховного Суду висновку щодо застосування цієї норми, викладеному у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, зводяться до помилкового твердження щодо нерозповсюдження такого висновку на правовідносини, які виникли до його (висновку) формування Великою Палатою Верховного Суду.
Водночас, Верховний Суд також враховує, що від висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, остання не вбачала підстав для відступу за наслідками розгляду справи № 920/19/24 у постанові від 21.11.2025, у тому числі з мотивів того, що підставами для відступу від уже сформованої правової позиції була зазначена зміна законодавства (Велика Палата Верховного Суду хоч і зробила висновок щодо застосування пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" в редакції Закону України № 114-ІХ, утім не робила висновок щодо застосування пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 03.06.2021 № 1530-IX).
У пункті 197 постанови від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що: "Внесені Законом № 1530-IX зміни до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII (на неврахуванні яких наголошує скаржник та про що зазначає колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 29 січня 2025 року), якими у першому реченні слова "підписання договору про закупівлю" замінено словами "підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару", друге речення після слів "дизельного пального" доповнено словом "природного", не можуть бути підставою для іншого висновку про застосування цієї норми щодо максимально можливого збільшення розміру ціни за одиницю товару погодженого сторонами договору про закупівлю, порівняно з тим, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2025 року у справі № 922/2321/22".
За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24: "205. Зміна умов договору про закупівлю щодо збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % не допускається, в тому числі і у випадку закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
206. Зміни та доповнення до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, внесені Законом № 1530-IX, стосуються лише встановлення альтернативного варіанту визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару - 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару та не скасовують встановлену первісною редакцією цього Закону заборону збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 %, в тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
207. Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, повинен тлумачитися суто буквально, а тому він стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару".
Отже, висновок Верховного Суду, який би урегульовував правовідносини між сторонами до зміни статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", як у контексті, про який зазначає скаржник (спірні правовідносини виникли до відступу Великою Палатою Верховного Суду від висновку Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", викладеного у постанові від 05.04.2023 у справі № 420/17618/21, і, на думку скаржника, висновки Великої Палати Верховного Суду є незастосовними до спірних правовідносин, що існували до такого тлумачення норми пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі"), так і у контексті внесених змін до статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" Законом України від 03.06.2021 № 1530-IX), вже сформований Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 та від 21.11.2025 у справі № 920/19/24.
Як вже зазначалося, у разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ (у цьому випадку від висновку Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду щодо застосування пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", викладеного у постанові від 05.04.2023 у справі № 420/17618/21), згідно з частиною 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, що і було зроблено судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень у цій справі № 924/560/24.
Отже, підстава касаційного оскарження, визначена пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не знайшла свого підтвердження.
7. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Верховний Суд, переглянувши оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені із додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для їх зміни чи скасування немає.
8. Розподіл судових витрат
З огляду на те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, згідно із статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на заявника касаційної скарги. 
Керуючись статтями 300, 301, 302, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ :
1. Відмовити у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" про зупинення провадження у справі.
2. Відмовити у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
3. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" залишити без задоволення.
4. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 18.02.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.01.2026 у справі № 924/560/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. М. Губенко 

Судді Г. О. Вронська

І. Д. Кондратова