ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

12 травня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/13940/25	
Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Кругового О.О. (доповідач),
суддів: Шлай А.В., Щербака А.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 
на рішення  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.08.2025, (суддя суду першої інстанції Маковська О.В.), прийняте в порядку письмового провадження в м. Дніпрі, в адміністративній справі №160/13940/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
У С Т А Н О В И В :
14.05.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в період з 23.04.2020 по день фактичного розрахунку - 03.05.2025;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.04.2020 по 02.05.2025 включно в розмірі 328 358,83 грн.
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв?язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за час затримки виплати з 23.04.2020 до 02.05.2025 включно;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати й виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв?язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за час затримки виплати з 24.04.2020 до 02.05.2025.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/24504/24 відповідачем нараховано та виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з лютого 2016 року по 28.02.2018 із застосуванням при нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року, шляхом зарахування 03.05.2025 на картковий рахунок позивача коштів у розмірі 82 398,99 грн. З огляду на те, що остаточний розрахунок при виключенні з військової частини НОМЕР_1 повинен проводитись не пізніше останнього дня перебування на військовій службі позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та на компенсацію втрати частини доходів, тобто за період з 23.04.2020 по 03.05.2025.
Дніпропетровський окружний адміністративний суд рішенням від 08.08.2025 задовольнив позовні вимоги частково. Визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв?язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за час затримки виплати з 23.04.2020 по 02.05.2025 включно. Зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати й виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв?язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за час затримки виплати з 23.04.2020 по 02.05.2025 включно. В решті позовних вимог – відмовив.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що правовідносини, врегульовані положеннями ст. 117 КЗпП України і статтями Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв?язку з порушенням строків їх виплати», мають однаковий компенсаційний характер. Відмінність між нормами ст. 117 КЗпП України і статтями Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв?язку з порушенням строків їх виплати» полягає в підставах виникнення обов?язку роботодавця компенсувати працівнику втрати від затримки виплати заробітної плати. Так, ст. 117 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022) покладає на роботодавця обов?язок компенсувати втрати працівнику у разі затримки повного розрахунку при звільненні, а норми Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв?язку з порушенням строків їх виплати» можуть бути застосовані, в тому числі, в умовах збереження трудових правовідносин між працівником і роботодавцем. Різниця між цими актами міститься також у чиннику, яким вимірюється ступінь компенсаційної відповідальності роботодавця за затримку виплати доходу працівнику: за ст. 117 КЗп України основою обчислення розміру компенсації виступає середній заробіток, а за Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв??язку з порушенням строків їх виплати» - індекс інфляції. Разом з тим, схожість підстав виникнення обов?язку роботодавця компенсувати працівнику втрати, критеріїв застосовування відповідальності та однаковий компенсаційний характер норм, абсолютно очевидні. Таким чином, на думку відповідача позивач намагається двічі отримати компенсацію за затримку повного розрахунку при звільненні - у розмірі середнього заробітку, на підставі ст. 117 КЗпП України, та у розмірі індексу інфляції за Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв?язку з порушенням строків їх виплати». З огляду на компенсаційний характер приписів ст. 117 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022), сума майнових втрат у зв?язку із затримкою розрахунку при звільненні має компенсувати втрати понесені з вини відповідача. В межах даного спору не надав доказів наявності обставин щодо втрат та обмежень, які він поніс у зв?язку з неотриманням індексації грошового забезпечення. Крім того, відповідач зазначає, право на отримання компенсації, визначеної Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв?язку з порушенням строків їх виплати» виникло з дати ухвалення рішення суду про порушення строку виплати належного позивачу грошового забезпечення. За таких обставин, якщо не брати до уваги повну незаконність вимог позивача, ОСОБА_1 набув право на компенсацію втрати частини доходів у зв?язку з порушенням строків їх виплати 04.11.2024, тобто з дня ухвалення Дніпропетровським окружним адміністративним судом рішення у справі №160/24504/24 про стягнення на його користь з військової частини спірних сум.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом встановлено, що відповідно до витягу з послужного списку ОСОБА_1 вступив у Військовий інститут ракетних військ і артилерії Сумського державного університету 10.07.2003.
З 23.06.2007 по 27.08.2008 перебував на посаді - Командир гаубичного артилерійського взводу гаубичної артилерійської батареї гаубичного артилерійського дивізіону НОМЕР_3 окремої артилерійської бригади.
З 27.08.2008 по 20.04.2010 перебував на посаді - Командир гаубичного артилерійського взводу – старший офіцер на гаубичній артилерійській батареї гаубичного артилерійського дивізіону НОМЕР_3 окремої артилерійської бригади.
З 20.04.2010 по 07.10.2010 перебував на посаді - Начальник розвідки штабу протитанкового артилерійського дивізіону НОМЕР_3 окремої артилерійської бригади.
З 07.10.2010 по 24.12.2013 перебував на посаді - Командир гаубичної артилерійської батареї гаубичного артилерійського дивізіону НОМЕР_3 окремої артилерійської бригади.
З 24.12.2013 по 28.08.2014 перебував на посаді - Заступник командира гаубичного артилерійського дивізіону з озброєння НОМЕР_3 окремої артилерійської бригади.
З 28.08.2014 по 24.02.2016 перебував на посаді – Слухач НУОУ.
З 24.02.2016 по 31.03.2020 перебував на посаді – Заступник командира бригади з озброєння начальник технічної частини НОМЕР_4 окремої мотопіхотної бригади.
З 31.02.2020 по 30.04.2024 перебував на посаді – Командир НОМЕР_5 окремого ремонтно- відновлювального полку.
З 30.04.2024 перебуває на посаді – Начальник озброєння заступник начальника логістики Управління оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 ". 
На підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/24504/24 відповідачем нараховано та виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з лютого 2016 року по 28.02.2018 із застосуванням при нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року, шляхом зарахування 03.05.2025 на картковий рахунок позивача коштів у розмірі 82 398,99 грн.
Позивачу не був виплачений середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку та компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за час затримки виплати з 24.04.2020 до 02.05.2025, що на думку позивача є порушенням його прав.
Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що остаточна виплата позивачу доходу у вигляді індексації грошового забезпечення відбулась лише 03 травня 2025 року, що підтверджується наданими представником позивача виписками із рахунку. Відтак, позивач має право на виплату йому компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період затримки виплати.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Спірні правовідносини врегульовані Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ) та Положенням про проходження громадянами України військової служби за контрактом у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), Кодексом законів про працю України ( далі КЗпП України).
Згідно статті 2 Закону №2232-Х11 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону №2232-Х11 початком проходження військової служби вважається день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації.
Частиною 3 вказаної статті передбачено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно частини 1 статті 26 Закону №2232-Х11 звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:
а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби або під час дії воєнного стану визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;
б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.
Згідно частини 7 статті 26 Закону №№2232-Х11 звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до пункту 7 Положення №1153/2008 військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.
Пунктом 12 Положення №1153/2008 передбачено, що встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Порядок звільнення військовослужбовців встановлений розділом ХІІ Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення).
Відповідно до п.233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Вказаним Положенням визначені питання не тільки звільнення військовослужбовців, а й переміщення військовослужбовців.
Згідно Пункту 110 Положення, переміщення військовослужбовців здійснюється в разі, коли звільнення їх із посад або призначення на інші посади належить до номенклатури призначення різних посадових осіб.
Переміщення осіб рядового складу, сержантського та старшинського складу за наявності обґрунтованих підстав з урахуванням висновків атестування, рекомендацій їх безпосередніх і прямих начальників на підставі клопотань командирів (начальників), які порушили питання про переміщення, здійснюється: між з`єднаннями, військовими частинами, оперативними командуваннями - наказами посадової особи, якій підпорядковані відповідні з`єднання, військові частини та оперативні командування; між видами Збройних Сил України та військовими частинами, які підпорядковані начальникам структурних підрозділів Генерального штабу Збройних Сил України, - наказом Головнокомандувача Збройних Сил України; між військовими частинами видів, родів військ (сил) Збройних Сил України та військовими частинами, які підпорядковані Міністерству оборони України, - наказом керівника служби персоналу Міністерства оборони України.
Відповідно до п.109 Положення, вибуття до нового місця служби військовослужбовця здійснюється після надходження витягу з наказу відповідного командира (начальника) військової частини про призначення, в тому числі доведеного технічними засобами передачі документованої інформації. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини має відбутися після здавання посади, але не пізніше ніж через місяць від дня одержання військовою частиною зазначеного витягу з наказу або іншого письмового повідомлення про переміщення по службі військовослужбовця.
Отже, законодавством чітко відрізняються підстави виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, яке здійснюється як при звільненні військовослужбовця у запас або у відставку, так і при переміщенні військовослужбовця по службі між військовими частинами одного та різних видів, родів військ.
В останньому випадку військовослужбовець продовжує служити та отримувати грошове забезпечення.
Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при виключенні його зі списків Військової частини НОМЕР_1 та направлення його до іншого місця служби, посилаючись на ст.116, 117 Кодексу законів про працю України.
Згідно Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це зазначено у спеціальному законі.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки, індексації) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.
Оскільки, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд вважає можливим застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби військовослужбовців.
Аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №823/1023/16.
Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Відповідно до ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Аналіз положень ст. 116, 117 КЗпП України, свідчить про те, що вказані статті встановлюють вимоги щодо строку розрахунку при звільненні та відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а не переведенні або переміщенні.
Питання відповідальності за несвоєчасну виплату заробітної плати (грошового забезпечення) не регламентуються статтями 116, 117 КЗпП України.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення із ним остаточного розрахунку з боку роботодавця саме при звільненні особи.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Вказаний правовий висновок щодо застосування положень ст. ст.116, 117 КЗпП України викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.10.2022 у справі №280/3370/21, від 29.09.2022 у справі №160/2006/21, від 15.09.2022 у справі №640/25949/19, від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18.
Суд першої інстанції правильно вказав, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 та у подальшому підтримана у постановах Верховного Суду від 22.07.2022 у справі № 420/428/20, від 26.01.2022 у справі №280/4816/20.
З огляду на викладене, обов`язковою умовою виникнення правових підстав для застосування норм ст. 117 КЗпП України є саме факт звільнення працівника (у спірному випадку військовослужбовця).
Як встановлено судом, після виключення зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення та переведено до іншого місця служби до Управління оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 ". 
Тобто, матеріали справи свідчать, що позивач не звільнений з військової служби, а продовжив проходити військову службу та отримувати грошове забезпечення на новому місці служби.
Переміщення військовослужбовця по службі, яке також передбачає виключення його зі списків особового складу однієї військової частини та зарахування до таких списків іншої, все ж не може вважатися звільненням з військової служби, тобто тим юридичним фактом, з яким законодавець пов`язує виникнення у відповідача обов`язку з проведення всіх необхідних розрахунків за правилами п. 242 Положення №1153/2008, недотримання якого має своїм наслідком відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України.
Отже, оскільки позивача було переведено/призначено на посаду до іншого місця служби і не звільнено з військової служби, підстави для застосування положень ст. 116, 117 КЗпП України відсутні.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.
Стосовно позовних вимог про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати й виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв??язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за час затримки виплати з 24.04.2020 до 02.05.2025.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" №2050-ІІІ (далі по тексту - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.
Відповідно до положень статті 1 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
За визначенням частини 1 статті 2 Закону № 2050-ІІІ, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі необхідно розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (ч. 2 ст. 2 Закону № 2050-III).
Відповідно до статті 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Згідно зі ст. 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
З метою реалізації Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 21.02.2001 № 159, якою затверджено Порядок № 159.
Пунктом 2 Порядку № 159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001.
Згідно з пунктом 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів.
За такої умови варто зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи і пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 вказаного Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Водночас компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (пенсійним органом) добровільно чи на виконання судового рішення.
При вирішенні цього спору суд враховує узагальнену правову позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 29.04.2021 у справі 240/6583/20 такого змісту:
«…системний аналіз норм, що регулюють спірні правовідносини, дає підстави для висновку, що індексація є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до діючого законодавства.
Використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення».
Використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або такий, який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Встановлено, що остаточна виплата позивачу доходу у вигляді індексації грошового забезпечення відбулась лише 03 травня 2025 року, що підтверджується наданими представником позивача виписками із рахунку.
Відтак, позивач має право на виплату йому компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період затримки виплати.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1- 3 вказаного Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Наведені висновки узгоджуються із позицією, висловленою Верховним Судом, зокрема, у постановах від 29.10.2020 у справі № 0840/3175/18(пр/280/36/18), від 30.09.2020 у справі №280/676/19, від 22.09.2020 у справі №280/1447/19, від 26.10.2023 у справі № 280/6445/19.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання протиправними дій про не здійснення виплат компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою індексації, а також зобов`язання нарахувати та вплатити компнсацію втрати доходів. 
З урахуванням вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін. 
Керуючись ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 325 КАС України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністртивного суду від 08.08.2025 в адміністративній справі № 160/13940/25 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - суддя О.О. Круговий 
суддя А.В. Шлай 

суддя А.А. Щербак