ПОСТАНОВА 
Іменем України

23 червня 2025 року         м. Кропивницький

справа № 402/889/23
провадження № 22-ц/4809/20/25 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Чельник О. І.,
за участю секретаря судового засідання Бойко В. В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Сільськогосподарське товариство з обмеженої відповідальністю «Зоря»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області (суддя Бондаренко А. А.) від 06.12.2023,
ВСТАНОВИВ:
1.Короткий зміст позовних вимог
31.10.2023 ОСОБА_1 звернулася з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря» про усунення перешкод у користуванні належною їй на праві власності земельною ділянкою з кадастровим № 3525584800:02:000:1219, площею 1890 га. (державний акт серія КР № 048400), що знаходиться на території Лозуватської сільської ради Голованівського району Кіровоградської області, шляхом скасування державної реєстрації права оренди відповідача, зареєстрованого на підставі договору оренди землі б/н від 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Зоря», зареєстрованого 27.06.2017 року номер запису про інше речове право № 21171553 (а. с. 1 - 23).
Позов обґрунтовано тим, що позивачка є власницею земельної ділянки з кадастровим № 3525584800:02:000:1219. 
01.01.2012 вона уклала зі СТОВ «Зоря» договір оренди вказаної ділянки строком на 10 років, державну реєстрацію договору здійснено 29.12.2012. 
До закінчення строку дії договору оренди вона звернулась до СТОВ «Зоря» з вимогою про повернення земельної ділянки та повідомила, що не має наміру продовжувати договір оренди з товариством. Однак орендар відмовив позивачці у поверненні земельної ділянки, пославшись на договір оренди між ними б/н від 2017 року, зареєстрований 27.06.2017 року строком на 10 років.
Позивачка стверджувала, що не підписувала вказаного договору. З огляду на це, на її думку, такий договір є неукладеним, а здійснена на підставі неукладеного договору державна реєстрація обтяження, у формі реєстрації права оренди відповідача, порушує її право, як власника, зокрема розпоряджатися своєю власністю, тому вона просить усунути їй такі перешкоди шляхом скасування державної реєстрації права оренди відповідача.
2.Короткий зміст рішення суду
06.12.2023 Ульяновський районний суд Кіровоградської області ухвалив рішенням, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря» відмовив (а. с. 58 - 62).
Рішення суду мотивоване тим, що позивачка не довела існування обставин, якими обґрунтовано позовні вимоги, а саме, не довела, що договір оренди належної їй на праві власності земельної ділянки за кадастровим номером 3525584800:02:000:1219 з СТОВ «Зоря» від 12.06.2017 № б/н вона не укладала і підпис від її імені, як орендодавця, виконано іншою особою.
3.Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги 
Позивачка ОСОБА_1 , від імені якої діє представник - адвокат Волощук Володимир Володимирович, звернулася до Кропивницького апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 06.12.2023 у справі № 402/889/23, просила скасувати це рішення й ухвалити нове про задоволення її позовної вимоги.
Скаргу обґрунтовано тим, що суд ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, вказується, що суд необґрунтовано призначив розгляд справи в порядку спрощеного провадження, не зважив на підстави позову та характер доказів, згодом безпідставно відмовив у задоволення клопотання представника позивачки про призначення почеркознавчої експертизи, а справу розглянув без судового засідання. Таким чином позивачка не мала змоги надати суду докази того, що договір оренди землі від 12.06.2017 вона не підписувала. При цьому, якби суд розглянув справу в загальному порядку, позивачка не була б обмежена у можливості подати доказ – висновок судової почеркознавчої експертизи, а відповідно – в доведеності позову.
Оскільки суд першої інстанції порушив процесуальні права позивача, зокрема права на призначення судової почеркознавчої експертизи, апелянт просив суд апеляційної інстанції призначити таку експертизу. 
4.Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу
До Кропивницького апеляційного суду від представника відповідача ТОВ «Зоря» адвоката Константінова Олексія Федоровича надійшов відзив на апеляційну скаргу у якому йдеться про те, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та таким, що ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Спірний договір оренди землі від 2017 року відповідає внутрішній волі позивачки, нею був підписаний, а тому доводи позовної заяви про його неукладеність є безпідставними. Цей договір виконувався сторонами. 
При цьому СТОВ «Зоря» не має жодних відомостей про нібито укладений між ОСОБА_1 та СТОВ “Зоря” договір оренди землі від 01.01.2012 щодо земельної ділянки з кадастровим номером: 3525584800:02:000:1219, але припускає, що позивачка могла помилитися, адже у період 29.12.2012-29.12.2022 існували орендні правовідносини між СТОВ «Зоря» та ОСОБА_3 , з якою, як відомо відповідачу, позивачка знаходиться в родинних відносинах, а той договір стосувався земельної ділянки з кадастровим номером: 3525584800:02:000:1220.
СТОВ «Зоря» також погоджується з ухвалою Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 06.12.2023 про відмову у призначені почеркознавчої експертизи, адже представник позивача порушив строки подання до суду клопотання про призначення експертизи з огляду на те, що справа слухалася в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
5.Короткий зміст позицій сторін, висловлених у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції
Позивачка ОСОБА_1 та її представник – адвокат Волоткевич Володимир Володимирович підтримали апеляційну скаргу. У своїх усних поясненнях позивачка, серед іншого, повідомила суду, що дійсно у 2012 році вона не укладала з відповідачем договір оренди земельної ділянки. такий договір був укладений раніше її батьком, після смерті якого вона успадкувала земельну ділянку. Проте примірника того договору вона не має, але їй відомо, що такий договір був.
Представник відповідача – адвокат Константінов Олексій Федорович апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її вимоги без задоволення. Зокрема, він звернув увагу суду на те, що з 2017 року договір оренди земельної ділянки виконували обидві сторони, а тому пред`являючи позов з підстав того, що такий договір не був укладений, позивачка діє недобросовісно.
6. Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги за наявними у ній доказами, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам закону, а тому вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, проте частково.
7.Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини: 
Проаналізувавши зміст копії державного акту на право власності на земельну ділянку (номера не видно, а згідно з відомостями з Державного земельного кадастру - КР № 048400) від 12.12.2008, суд першої інстанції встановив, що право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 3,1890 га на території Лозуватської сільської ради, ділянка № НОМЕР_1 , набула в порядку спадкування згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 08.08.2005 № 1060 ОСОБА_4 (том 1, а. с. 29).
Суд також встановив, що згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу від 15.03.2007 серія НОМЕР_2 шлюб між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 було розірвано 15.03.2007, про що складено актовий запис № 14, та після реєстрації розірвання шлюбу колишній дружині ОСОБА_4 присвоєно прізвище ОСОБА_6 (том 1, а. с. 16). 
Згідно з інформацією з Державного земельного кадастру про право власності на речові права та земельну ділянку від 31.10.2023 власником земельної ділянки з кадастровим номером: 3525584800:02:000:1219, площею 3,1890 га, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, цільове призначення: 01.01. - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, місце розташування: Кіровоградська область, Благовіщенський район, Лозуватська сільська рада (державний акт серія КР № 048400), власником якої є ОСОБА_2 , дата державної реєстрації права – 27.06.2017.
Відповідно до копії витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права індексний номер: 9089903 від 30.06.2017 щодо земельної ділянки з кадастровим номером: 3525584800:02:000:1219 право оренди цієї земельної ділянки належить Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю «Зоря» на підставі договору оренди землі б/н від 12.06.2017, укладеному між орендодавцем ОСОБА_2 та орендарем СТОВ «Зоря», строк оренди: 10 років, дата державної реєстрації права оренди: 27.06.2017, номер запису про інше речове право: 21171553, державний реєстратор: Корсун Віталій Станіславович, Вільхівська сільська рада Благовіщенського району Кіровоградської області (том 1, а. с. 18).
Згідно з договором оренди землі від 12.06.2017 № б/н орендодавець ОСОБА_2 й орендар СТОВ «Зоря» уклали цей договір про те, що орендодавець передає, орендар приймає в строкове (на 10 років) платне користування земельну ділянку сільскогосподарського призначення з кадастровим номером: 3525584800:02:000:1219, площею 3,1890 га. Текст договору містить підпис від імені орендодавця та підпис і відбиток печатки від імені орендаря (том 1, а. с. 39 – 42).
При цьому факт укладення цього договору позивачка оспорює.
Згідно з копією свідоцтва про шлюб від 14.06.2022 серія НОМЕР_3 цього ж числа було здійснено державну реєстрацію шлюбу між ОСОБА_7 і ОСОБА_2 , після чого дружині було присвоєно прізвище ОСОБА_8 (том 1, а. с. 17).
Як вбачається з копії листа-повідомлення від 25.07.2023 ОСОБА_4 звернулася до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря» з повідомленням про те, що небажання поновлювати дію договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером 3525584800:02:000:1219, укладеного між ними 01.01.2012, та вимагає не чинити їй перешкоди у користуванні її земельною ділянкою (том 1, а. с. 15).
Цей лист вона надіслала засобами поштового зв`язку 23.09.202 (том 1, а. с. 19, 20).
8.Апеляційний суд додатково встановив такі обставини:
Згідно з висновком експерта від 03.06.2025 № СЕ-19/112-25/5664-ПЧ, складеним старшим судовим експертом групи технічних досліджень документів та обліку відділу криміналістичних видів досліджень Кіровоградського НДЕКЦ МВС Луговською О. В., підпис, розташований у графі «Орендодавець» розділу «Підписи сторін» договору оренди землі б/н від 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та СТОВ «Зоря», в особі директора Сулими Михайла Михайловича, виконаний не ОСОБА_9 , а іншою особою (том 2, а. с. 62 - 65).
Висновок експерта від 03.06.2025 № СЕ-19/112-25/5664-ПЧ є новим доказом у справі, який був прийнятий судом апеляційної інстанції.
Мотиви, якими керувалася колегія суддів апеляційного суду, призначаючи за клопотанням представника позивача у справі судову почеркознавчу експертизу, викладено у мотивувальній частині ухвал апеляційного суду від 14.10.2024 (том 1, а. с. 207 – 210) та від 17.04.2025 (том 2, а. с. 38 – 42).
Суть цих мотивів зводиться до того, що суд першої інстанції розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження та відмовив у задоволені клопотання представника позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи, допустивши порушення норм процесуального права.
Згідно з п. 5, п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України в апеляційній скарзі мають бути зазначені: в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо); нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення п. 5, п. 6 ч. 2 ст. 356, ч. ч. 1 - 3 ст. 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
При цьому закон допускає прийняття апеляційним судом нових доказів лише у «виключних випадках» обумовлених існуванням причин за яких учасник справи не мав можливості подати їх до суду першої інстанції «з причин, що об`єктивно не залежали від нього». Такими можуть визнаватися причини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення учасника справи, перешкоджають чи істотно утруднюють вчинення ним процесуальної дії та підтверджені доказами.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
Цивільне судочинство ґрунтується на принципах, визначених ч. 3 ст. 2 ЦПК України, зокрема, змагальності та диспозитивності.
Принцип змагальності цивільного судочинства полягає у тому, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій .
Крім того, для забезпечення принципу змагальності суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Натомість принципі диспозитивності судочинства передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Згідно з ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Бажання зекономити час і прискорити провадження не обґрунтовує невиконання такого фундаментального принципу, як право на змагальні провадження (рішення ЄСПЛ «Нідерьост-Хубер проти Швейцарії», п. 30).
У цій справі позивачка обґрунтувала свій позов тим, що вона не укладала з відповідачем договір оренди її земельної ділянки, на підставі якого у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно та їх обтяження було зареєстроване інше речове право – право оренди відповідача. При цьому вона посилалася на те, що вона не підписувала договір, а наявний у тексті договору підпис від її імені виконано не нею. 
Згідно з Науково-методичними рекомендаціями з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 зі змінами, основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (буквених та цифрових) і підпису.
Отже, для встановлення виконавця підпису потрібні спеціальні знання, якими суд не володіє, а тому для перевірки доводів позивача та встановлення обставин, що мають значення для цієї справи, необхідним є висновок почеркознавчої експертизи, яка належить до категорії криміналістичних експертиз.
Разом з позовною заявою позивач не надав відповідний висновок експерта. Проте, з метою доведення цієї обставини, представник позивача звернувся до суду з клопотанням про призначення судової почеркознавчої експертизи (том 1, а. с. 52 – 53).
Проте суд першої інстанції постановив ухвалу від 06.12.2023, якою у задоволенні клопотання про призначення експертизи відмовив на тій підставі, що розгляд цієї справи ним здійснюється у спрощеному позовному провадженні, клопотання про призначення експертизи надійшло до суду окремо від позовної заяви, для експертного дослідження не надано достатньо матеріалів, розгляд справи здійснювався за відсутності сторін.
Щодо помилковості рішення суду про розгляд цієї справи в порядку спрощеного позовного провадження детальніше йтиметься нижче за текстом цієї постанови. Проте колегія суддів вважає за необхідне підкреслити, що помилковість цього рішення пов`язана, зокрема із тим, що суд, супереч п. 5 ч. 3 ст. 274 ЦПК України, обсяг та характер доказів у справі, в тому числі, що у справі потрібно призначити почеркознавчу експертизу.
Крім того, суд першої інстанції помилково вважав, що представник позивача подав до суду клопотання про призначення експертизи з пропуском встановленого ч. 2 ст. 83 ЦПК України строку. Вказана норма Кодексу встановлює для позивача строк подання доказів, а не клопотання про призначення експертизи, якщо він не має висновку експерта.
Отже, суд першої інстанції не дотримався принципів пропорційності, змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, супереч покладеного на нього обов`язку сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними їх процесуальних прав, безпідставно відмовив позивачці у задоволенні обґрунтованого клопотання її представника про призначення судової почеркознавчої експертизи, чим позбавив сторону можливості довести ту обставину, якою вона обґрунтувала свій позов.
Такі дії суду стали об`єктивною непереборною перешкодою для подання позивачкою доказу – висновку експерта за наслідками проведення почеркознавчої експертизи, що визнається колегією суддів апеляційного суду поважною причиною неподання цього доказу, та відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України є підставою для прийняття нового такого доказу.
9.Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги за наявними у ній доказами, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам закону, а тому вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, проте частково.
10.Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
10.1.Щодо порушення місцевим судом норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду
Згідно з п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні (ч. 4 ст. 19 ЦПК України).
Відповідно до ч. 6 ст. 19 ЦПК України в редакції на час вирішення судом питання про відкриття провадження у справі для цілей цього Кодексу малозначними справами є:
1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);
4) справи про розірвання шлюбу;
5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
За ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.
З огляду на предмет позову, ця справа не може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження з підстав, визначених п. 2 та п. 3 ч. 1 ст. 274 ЦПК України.
В ухвалі Ульновського районного суду Кіровоградської області від 06.11.2023 вказано, що ця справа є малозначною з огляду на предмет і ціну позову.
Проте у цій справі позивачем заявлена вимога немайнового характеру, а тому визначення ціни позову є неможливим, тому справа не підпадає під ознаки малозначної, наведені у п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України, а також вона не відповідач ознакам п. п. 3 – 5 ч. 6 вказаної статті Кодексу.
Стосовно визнання справи малозначною на підставі п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України, то суд першої інстанції в ухвалі від 06.11.2023 відповідного обґрунтування не навів.
У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті (ч. 2 ст. 274 ЦПК України)
При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Крім того, зміст ч. 2 ст. 274 ЦПК України у поєднанні з ч. 1 ст. 276 ЦПК України дає підстави вважати, що інші справи, віднесені до юрисдикції загальних судів та відсутні в переліку ч. 4 ст. 274 ГПК України, можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження за клопотанням позивача, що подається до суду в письмовій формі одночасно з поданням позовної заяви або може міститися у ній. 
Таке клопотання позивача розглядається судом, а результат його розгляду викладається ухвалі суду про відкриття провадження у справі (ч. 1 ст. 277 ЦПК України).
Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (ст. 11 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, позивач не заявив клопотання про розгляд її справи в порядку спрощеного позовного провадження як за змістом позовної заяви, так і шляхом подання окремого письмового клопотання. 
За таких обставин, в суду першої інстанції були відсутні підстави для розгляду цього справи за правилами спрощеного позовного провадження з власної ініціативи.
До того ж навіть якби таке клопотання позивачка до суду подала, то вирішуючи його, суд мав взяти до уваги категорію та складність цієї справи, необхідність у справі призначити експертизу, що істотно вплинуло б на вирішення такого клопотання.
Отже, суд першої інстанції, ухваливши з власної ініціативи рішення про розгляд цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, пославшись на предмет і ціну позову, а також на відсутність цієї категорії справ в переліку ч. 4 ст. 274 ЦПК України, порушив правила розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження, не дотримався принципу пропорційності, порушив принципи диспозитивності та змагальності.
Розглянувши цю справу в порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, суд припустився такого порушення норм процесуального права, яке відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду та ухвалення нового судового рішення. 
10.2.Норми права та акти законодавства, які підлягають застосуванню
Відповідно до ст. 11 ЦК України, підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
За змістом ст. 6, ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Договір прийнято розглядати у кількох значеннях: 1) договір як юридичний факт; 2) договір як зобов`язальне правовідношення, яке виникає внаслідок укладення договору; 3) у формальному сенсі договір як документ, у якому фіксуються його умови; 4) договір як засіб правового регулювання, в тому числі конкретизації прав та обов`язків.
За загальним правилом, договір як універсальний регулятор приватних відносин, є підставою для встановлення (зміни чи припинення) приватних прав і обов`язків та інших наслідків саме для його сторін. 
Положення п. 3 ст. 3, ст. 627 ЦК України дають підстави вважати, що свобода договору має декілька складових, зокрема: свобода укладання договору; свобода у виборі контрагента; свобода у виборі виду договору; свобода у визначенні умов договору; свобода у виборі форми договору. 
При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження.
Право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові майна належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він реалізує на власний розсуд.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 2 ст. 319 ЦК України).
Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (ч. 2 ст. 792 ЦК України).
Таким законом є Закону України «Про оренду землі» (далі - Закон № 161-ХІV).
Орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою (ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону № 161-ХІV).
Орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі (ч. 1 ст. 6 Закону № 161-ХІV).
Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону № 161-ХІV).
Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку (ч. 1 ст. 16 Закону № 161-ХІV).
Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально (ст. 14 Закону № 161-ХІV).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ч. 2 ст. 207 ЦК України).
10.3.Оцінка аргументів учасників справи та висновків суду першої інстанції по суті спору
У цій справі позивачка, являючи власником земельної ділянки, звернулася до суду, стверджуючи, що вона не укладала (не підписувала) з відповідачем договір оренди землі від 12.06.2017 № б/н, на підставі кого було здійснено державну реєстрацію права оренди за СТОВ «Зоря». З огляду на те що підпис на договорі від її імені виконано не нею, вона вважає, що цей договір є неукладеним.
Суд першої інстанції вважав, що підстави позову, а саме неукладеність договору оренди земельної ділянки, позивачка не довела доказами.
Проте такого висновку місцевий суд дійшов з порушенням норм процесуального права, про що вказано вище за текстом цієї постанови.
Натомість суд апеляційної інстанції на підставі висновку експерта від 03.06.2025 № СЕ-19/112-25/5664-ПЧ, складеного старшим судовим експертом групи технічних досліджень документів та обліку відділу криміналістичних видів досліджень Кіровоградського НДЕКЦ МВС Луговською О. В., встановив, що підпис, розташований у графі «Орендодавець» розділу «Підписи сторін» договору оренди землі б/н від 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та СТОВ «Зоря», в особі директора Сулими Михайла Михайловича, виконаний не ОСОБА_9 , а іншою особою.
Договір оренди земельної ділянки, як різновид правочину, є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути або змінити цивільні права та обов`язки стосовно об`єкта оренди – земельної ділянки.
Оскільки договір оренди земельної ділянки є двостороннім правочином, то волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети: для орендаря – використання земельної ділянки за її призначенням та отримання бажаного результату такого користування; для орендодавця – отримання від орендаря доходу у формі прати за користування його майном.
Волевиявлення на укладення договору, для якого законом встановлена письмова форма, відбувається шляхом його підписання сторонами особисто, або уповноваженими ними особами. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2024 у справі № 930/191/23 зазначила, що підпис – це графічний знак або набір знаків, який особа ставить на документі для підтвердження його автентичності, згоди або авторства. Підпис ідентифікує автора і слугує задля підтвердження того, що особа, яка його підписала, ознайомлена із документом і погоджується з його змістом. В юридичному сенсі, підпис є підтвердженням певної дії, угоди чи зобов`язання і надає документу юридичну силу.
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Навпаки, відсутність на двосторонньому договорі підпису хоча б однієї зі сторін вказує на те, сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, сторони не досягли в належній формі домовленості щодо істотних умов договору.
Такий договір є невчиненим або ж неукладеним, відповідно права та обов`язки за таким правочином сторонами не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
Відповідно до сталої судової практики (наприклад, див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16, від 26.10.2022 у справі № 227/3760/19, від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17 тощо)у випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
З огляду на те що колегія суддів апеляційного суду встановила, що позивачка не підписувала договір оренди земельної ділянки від 12.06.2017 № б/н, на підставі якого 27.06.2017 державний реєстратор зареєстрував у Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень інше речове право – право СТОВ «Зоря» на земельну ділянку з кадастровим номером: 3525584800:02:000:1219, яка належить ОСОБА_1 , то цей договір є неукладеним та не створює для сторін будь-яких правових наслідків.
Отже, у дійсності СТОВ «Зоря» не набула права оренди земельної ділянки, власником якої є позивачка, та користується нею без законних підстав.
Таким чином, очевидним є висновок про те, що на стадії апеляційного перегляду справи, після усунення порушень норм процесуального права, які допустив суд першої інстанції, позивачка довела, що належне їй право користування своїм майном (земельною ділянкою з кадастровим номером: 3525584800:02:000:1219) порушене відповідачем. 
За змістом ст. ст. 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 1, ч. 2 ст. 5 ЦПК України).
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц).
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).
Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: 1) якщо жоден встановлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах; 2) задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його права чин інтересу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц). 
Оскільки ОСОБА_1 вбачає порушення свого права на користування власною земельною ділянкою у тому, що її майном користується відповідач, який не має на це правових підстав через неукладеність договору оренди від 12.06.2017 № б/н, то висунута нею матеріально-правові вимоги про усунення перешкод у користуванні майном шляхом скасування державної реєстрації права оренди не є тим ефективним способом захисту, який передбачений законом. 
Належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону № 1952-IV судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.11.2023 у справі № 513/879/19). 
Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім. Належним способом захисту прав орендодавця, який вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача (постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 у справі № 567/3/22, від 02.06.2025 у справі № 144/1440/22).
Отже, як Велика Палата Верховного Суду, так і Об`єднана палата Касаційного цивільного суду послідовно дотримуються підходу, що належним способом захисту прав орендодавця, який не підписував договір (додаткову угоду), є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. 
При цьому судове рішення про визнання відсутнім права оренди є підставою для державної реєстрації припинення права оренди. 
Будь-яке інше судове рішення, наприклад, про скасування державної реєстрації права оренди, про зобов`язання повернути земельну ділянку, за змістом п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не є підставою для державної реєстрації припинення права оренди.
У цій справі ОСОБА_1 позовної вимоги про визнання відсутнім права оренди СТОВ «Зоря» не заявляла. Натомість обраний нею спосіб захисту права на її майно не є застосовними у спірних правовідносинах з підстав, наведених вище.
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 761/42030/21, від 11.12.2023 у справі № 607/20787/19 тощо).
Кожна з вказаних підстав для відмови в позові є самостійною і достатньою. 
Зокрема, неправильно обраний позивачем спосіб захисту зумовлює постановлення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20).
Беручи до уваги, що позивачка обрала неналежний, а відтак неефективний спосіб захисту порушеного права, то в задоволенні позову належить відмовити саме з цієї підстави, що не позбавляє її права звернутися до суду з новим позовом.
11.Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
У зв`язку з тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та справедливості, відповідно до приписів ст. 376 ЦПК України, таке рішення підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні позову.
12.Про судові витрати
Одним із принципів цивільного судочинства, закріплених у п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п. 1, п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судові витрати позивачки у цій справі складаються з судового збору (за подання позовної заяви до суду першої інстанції – 1144,90 грн (том 1, а. с. 1), за подання до суду апеляційної скарги – 1610,40 грн (том 1, а. с. 77), втрат на професійну правничу допомогу – 9924 грн у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції (том 2, а. с. 81), витрат на оплату експерта (21393,60 грн, том 2, а. с. 51, 56 на звороті). Однак, у зв`язку із тим, що суд апеляційної інстанції хоча і скасовує рішення суду першої інстанції, проте в задоволенні позову також відмовляє, а тому усі судові витрати позивачки покладаються на неї без присудження компенсації.
Відповідач заяв про наявність у нього судових витрат до суду першої інстанції не подав.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 06.12.2023 скасувати й ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженої відповідальністю «Зоря» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації права оренди відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст цієї постанови складено 15.06.2026

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. М. Єгорова

О. І. Чельник